ANCSEL ÉVA

ÖSSZES

BEKEZDÉSE

KOSSUTH KIADÓ

LÁNYOMNAK,

KATINAK

SZEMÉLYES ELŐSZÓ

EGY SZEMÉLYES MŰFAJHOZ

1986 szilveszterén, este kilenc tájban megszólalt a telefonom. Édesanyám, Ancsel Éva hívott: megkért, menjek el hozzá, mert rosszul érzi magát. Fél órán belül ott voltam nála, és kihívtuk a mentőket, akik bevitték a Kútvölgyi úti kórházba. Másnap derült ki, hogy a lehető legsúlyosabb infarktuson esett át. Hetekig nem lehetett tudni, túléli-e. De neki még feladata volt...

A körülmények – szakirodalom és írógép hiánya – nem tették lehetővé, hogy folytassa annak a könyvnek az írását, melyen akkoriban dolgozott. Így születtek meg a "bekezdések”. Az első kötet anyagát – Százkilencvennégy bekezdés az emberről – tehát ez alatt a négy hónap alatt, a kórházi ágyon vetette papírra. És ezt a könyvecskét, éppen a tizediket – amelyben mintegy tanúságtételként s talán így is dacolva a betegséggel sok-sok gondolat fűződik a szerelemhez, mivel szinte a szeme láttára ekkoriban szövődött szerelem két állandó látogatója között, melyet ő Pilar Ternera "részvétével” és "együttérzésével” követett nyomon – nekem, a lányának ajánlotta; büszke vagyok rá.

Örkény István – akinek egyébként anyám nagy tisztelője volt, s akinek emlékére Örkény-hiány című szép írását szentelte – egy helyütt elmondja: a körülményei, az időhiány teremtették meg egyedülálló műfaját, az "egyperceseket”. Ezúttal is hasonló történt: a kényszerű helyzet egy teljesen új műfajt hozott létre. Természetesen a névadó is édesanyám volt, s mindvégig ragaszkodott is az elnevezéshez: bekezdések ezek, nem aforizmák, nem maximák, nem is gondolatok – ezek Ancsel Éva "bekezdései”. (Eredeti gondolkodóhoz méltóan szerette a műfaji újításokat, nem véletlenül adta esszékötetének címéül: Töredékek az emberi teljességről.) Ma is rendkívül találónak érzem a bekezdés szót: távol tartja magát vele az éles elméjű "okoskodásoktól”, a frappáns meghatározásoktól – bár némelyik óhatatlanul az –, teret nyit viszont a poétikus, olykor metaforikus képeivel, hasonlataival akár a költészet formái felé, akár egy-egy fiktív vagy néha nagyon is valóságos történet "egyperces” novellába sűrítése felé. Ezért fordul elő egyetlen sorban megfogalmazott és akár egy oldalon át is tartó bekezdés egyaránt. Közülük néha egy-egy megfejthető, tudni lehet, ki ihlette, avagy kiről szól – fölfejtésüknek mindazonáltal nem látnám értelmét, hiszen minden esetben általános érvényűek is –, máskor azonban egy különös gondolat lírai és innovatív megfogalmazása rejtélyes marad, ahogy egy vershez "illik”, illetve mindenki számára más és más jelentést hordozhat. Ő, aki – s ezt ma már kevesen tudják – költőként kezdte pályáját, egy "magáninterjúban” mondta el nekem a következőt: "...van egy olyan halvány reményem, hogy a Bekezdésekben létrejött egy szintézise a filozófiának és az irodalomnak.”

Különös sajátosságuk a bekezdéseknek, hogy – akár  a zeneműben egy dallam felbukkanása – szinte önként kínálják az alkalmat az egyszer megfogalmazott, fölvetett gondolat, probléma, téma továbbgondolására, módosult formában való megismétlésére, elmélyítésére, alaposabb körüljárására. Így született meg számos bekezdés az igazságról, Istenről vagy a szerelemről, de még folytathatnánk a filozófust leginkább foglalkoztató, vissza-visszatérő kérdések sorát. Mintegy spirálvonalban halad egyre lejjebb, egyre mélyebbre egy gondolat kikristályosításában – attól sem riadva vissza igazi, kétkedő filozófushoz méltóan, hogy olykor saját gondolatának helytállóságát megkérdőjelezze, s más módon, más szemmel térjen vissza hozzá. Ha az olvasónak olykor déja vu élménye van, az bizony megalapozott lehet. E kiadásnál csupán arra törekedtem, hogy pontosan ugyanaz a bekezdés ne szerepeljen kétszer, a variánsokat viszont meghagytam.

A bekezdéskötetek történetét folytatva el kell mondanom, hogy édesanyám gyógyulása és munkába állása után is folytatta írásukat – immár a filozófiai-etikai témájú könyvei mellett. 1989-ben újra megjelent a Százkilencvennégy bekezdés az emberről díszkiadásban, s ugyanebben az évben a Száznyolcvankét új bekezdés az emberről is napvilágot látott. 1991-ben megjelent egy összkiadás – Bekezdések az emberről 1987–1991 –, mely tartalmazta az első két könyvecske anyagát – kiegészítve hatvankét új bekezdéssel.

Az utolsó, immár posztumusz kötet – Ancsel Éva utolsó bekezdései – születésének körülményei igencsak hasonlatosak a legelsőéhez. Ez a kiadás mintegy keretbe foglalta életének utolsó, igen nehéz, betegségekkel terhelt, de küzdelmes munkával töltött hat évét. 1993. február elsején újra kórházba került, s ezúttal kerek három hónapot töltött benn, mígnem 1993. május elsején – számomra szimbolikusan a munka ünnepén és egyúttal, vasárnap lévén, anyák napján – a Szent Imre Kórházban meghalt. Szinte az utolsó pillanatig dolgozott, s az utolsó hetekben – látását félig elveszítve – már diktafonra mondta a bekezdéseket.

Régóta dédelgetett vágyam, hogy jó lenne egy kötetben látni valamennyi bekezdését – részben azért, mert e könyvecskékhez antikváriumokban is lehetetlen már hozzáférni, másrészt azért, mert a címekben különböző számokat tartalmazó kiadások néha félrevezetők, az olvasó nem tudja, melyik van meg neki, melyik vadonatúj kiadás, melyik mit tartalmaz.

Így hát magam mellé tettem a négy könyvet, s változtatás nélkül római I-től számozva számítógépbe írtam őket, mígnem eljutottam az DLXXI., azaz az 571. bekezdéshez. Édesanyám hagyományosan mindegyik kötetben római számokat használt, s ehhez e kiadásban én is ragaszkodtam, de – mivel ez a számozás napjainkban már háttérbe szorult – melléírtam az arab számokat is.

Köszönetet szeretnék mondani édesanyám "anyakiadójának”, a Kossuth Kiadónak – amely Ancsel Éva tíz könyvét jelentette meg 1972 és 1989 között –, amiért vállalta e kötet kiadását.

Ha lenne rá módom, s – mint jogutódnak – "jogalapom” rá, akkor három gyerekemnek, édesanyám három unokájának, Júliának, Ágnesnek és Imrének ajánlanám e kötetet.

Számomra e bekezdések mindennapi útravalót jelentenek, s a mai napig a fölfedezés, a ráismerés meg az újabb és újabb, talán egyre mélyebb megértés örömével olvasom őket; segítséget, bátorítást, erőt merítek belőlük nehézségeim, fájdalmaim és örömeim megéléséhez. Bízom benne, sőt biztos vagyok benne, hogy ezzel nem vagyok, nem leszek egyedül.

Budapest, 1999 májusa

Gimes Katalin

I.       1.

Dehogyis kovácsa az ember a sorsának! Bár ez a tévedés is kifecseg az igazságból annyit, hogy a sors vasból van – legalább vasból. Arról már nincs fogalmunk, hány fokra izzított állapotban lehet valamit kezdeni vele, s arról sem, van-e ilyen hőfok egyáltalán.

II.       2.

Egy kiváló emberpéldányt a gyarlóságai is fölékesítenek, ami persze nem igazság, mégis rendben van így. Az erények viszont nem díszítenek fel senkit, csak gyanússá tesznek.

III.       3.

Hogy mi az igazság, az nagyon fontos. De hogy kinek van igaza, az csaknem érdektelen. Mégis e körül folyik a vér.

IV.       4.

Eredendő bűn volt ez is: összekötni az igazságot és a vért.

V.       5.

Jákob hét évet várt Ráchelre, s amikor eljött az éjszaka, nem vette észre, hogy nem őt tartja a karjaiban. Becsapták volna az érzékei? Az érzékek nem szokták becsapni az embert, vagy ha igen, ez elhanyagolható az ezerféle más megtévesztéshez képest. Különben is, az érzékek talán nem jelentik magát az embert – ez esetben Jákobot?!

Ővele az történt, hogy bekerült egy rosszul megvilágított helyiségbe – ha egyáltalán volt ott világítás –, közelebbről egy gyönyörökkel teli csapdába, és megesett ez vele ama hosszú, türelmes várakozás után.

Ki merné megkérdezni, miért nem tépte ki magát Lea karjai közül, vagy miért nem hozott fáklyát, hogy megnézze: kinek az arcát viseli gyönyöreinek társa?

VI.       6.

Az ember olyan lény, akinek meg se kottyan hét év várakozás, ha tudja, hogy Ráchel vár rá a hetediknek a végén. Még újabb hét évre is telik. Ha viszont nincs róla fogalma, hogy hová is rohan, és minek, akkor azt sincs türelme kivárni, míg a közlekedési lámpa zöldre vált.

VII.       7.

A köveknek mérhető a teherbírásuk. De még a legegzaktabb statikai mérések sem egészen megbízhatóak. Talán azért, mert a köveknek is van egyéniségük? Ráhagyással épülnek ezért a házak és a hidak, hogy össze ne omoljanak.

Az emberek teherbírása nem mérhető, és nem előre látható. Vannak emberek, akikről azt hisszük, hogy testben-lélekben gyöngék, mégis elviselnek végtelen időkön át végtelen sok megpróbáltatást.

Aztán eljön a nap, amikor úgymond, már minden rendben van, és valaki megkérdezi tőlük egy ismerős utcán: "Hát te túlélted?” Nincs a kérdésben semmi, de semmi. Talán csak egy kis meghökkenés, ami végül is jogos – de lehet, hogy ez lesz az a perc, amikor az ember hosszába-keresztbe-haránt megreped.

VIII.       8.

Az ember olyan kíváncsi lény, hogy nincs az a reménytelen kötélhágcsó, amin föl ne mászna, hogy beleshessen egy ablakon, de ismerni nem akarjuk a másikat, azt már nem, mert annak kiszámíthatatlan következményei vannak.