Arany János

(18171882)

Versek

VÁLOGATÁS, I. KÖTET

KOSSUTH KIADÓ

1847–1851

VÁLASZ PETŐFINEK

Zavarva lelkem, mint a bomlott cimbalom;

       Örűl a szivem és mégis sajog belé,

Hányja-veti a hab: mért e nagy jutalom?

       Petőfit barátul mégsem érdemelé.

Hiszen pályadíjul ez nem volt kitűzve…

       Szerencse, isteni jó szerencse nékem!

Máskép szerény művem vetém vala tűzbe,

       Mert hogyan lett volna nyerni reménységem?

És mily sokat nyerék! Pusztán a pályabér

       Majd elhomályosít, midőn felém ragyog:

De hát a ráadás!… Lelkem lelkéig ér,

       Hogy drága jobbkezed osztályosa vagyok.

S mi vagyok én, kérded. Egy népi sarjadék,

       Ki törzsömnek élek, érette, általa;

Sorsa az én sorsom s ha dalra olvadék,

       Otthon leli magát ajakimon dala.

Akartam köréből el-kivándorolni:

       Jött a sors kereke és útfélre vágott,

S midőn visszafelé bujdokolnék, holmi

       Tüske közől szedtem egynehány virágot.

Jöttek a búgondok úti cimborának,

       Összebarátkoztunk, összeszoktunk szépen;

Én koszorút fűztem, ők hamiskodának,

       Eltépték füzérem félelkészültében.

Végre kincset leltem: házi boldogságot,

       Mely annál becsesb, mert nem szükség őrzeni,

És az Iza partján ama hű barátot…

       Nem is mertem volna többet reményleni.

Most, mintha üstökös csapna szűk lakomba,

       Éget és világít lelkemben leveled:

Oh mondd meg nevemmel, ha felkeres Tompa,

       Mily igen szeretlek Téged s őt is veled.

A VARRÓ LEÁNYOK

Első

Lyányok, lyányok: lakodalom,

Oh, be sok szép népe vagyon!

Sok fehér ing: bő az ujja,

Libeg-lobog, ha szél fujja.

Második

Sem hegedű, se cimbalom,

Beh szomorú lakodalom!

Mintha orruk vére folyna –

Dehogy lennék menyasszonya!

Harmadik

Jaj, ki vágyna menyasszonynak,

Akit harangszóval hoznak!

Gyászos ének búg előtte:

Sírva mennek esketőre.

Negyedik

Nem menyasszony, – vőlegény volt:

Hat legény hoz zöld koporsót,

Apja, anyja sír előtte,

Keserves a menyegzője.

Ötödik

Apját, anyját jól ismerem:

Megmondanám, de nem merem,

Mert a szívünk megdöbbenne…

Egyikünké megrepedne.

Első

Lyányok, lyányok, vegyetek fel

Fehér ruhát s jőjetek el

Ma csak halott-látni,… holnap

Kivinni zöld koporsómat.

A MÉH ROMÁNCA

Ablak alatt

A pünkösdi rózsa,

Kezd egy kicsit

Fesleni bimbója:

Kékszemű lyány

Válogat belőle,

Koszorúnak

Holnap esküvőre.

Reménykedik

Egy kis méh az ágon:

Szép eladó,

Jaj, ne bántsd virágom!

Ezt az egyet

Magamnak kerestem,

Alig hasadt

Mikor eljegyeztem.

Felel a lyány:

Te bohó kis állat!

Lelsz te rózsát,

Nem egyet, ha’ százat,

Holnap is nyit,

Holnap is eljössz te,

Csak ne kívánd

Ami legszebb közte.

Mond a kis méh:

Szőke szép hajadon,

Neked Isten

Hű szeretőt adjon!

Nem sok amit

Kívánok tetőled:

Ne szakaszd le

Az én szeretőmet.

Felel a lyány:

Dehogynem szakasztom!

Dehogy leszek

E ne’kűl menyasszony!

Koszorúmban

Ezt fonom előre,

Ugy vigyenek

Holnap esküvőre.

El se mondá,

Nyult a szép bimbóhoz,

Hogy letörje

A virágcsomóhoz.

A szegény méh

Rárepűlt kezére,

Csókot adni

Annak a fejére.

„Hess te gyilkos!

Ne bocsáss fulánkot:

Leszakasztám,

Vigyed a virágod.”

„Szép menyasszony,

Már nekem mi haszna!

Koszorúdnak

Híja lesz miatta.”

Koszorúdnak

Híja lesz miatta –

Ezt a kis méh

Keserűn mondhatta,

Mert a szíve,

Hiába parányi,

Nagyon tudott

A virágért fájni.

S a leánynak,

Hiába kiáltott,

Szeme alá

Üti a fulánkot;

Szegény bogár!

S maga haldokolva

Félreült, egy

Rozmarin-bokorra.

Szép menyasszony

Jajgat a sebével,

Esküvőre

Sem mehet szemével:

Holdfogyásig

Dagadt lőn a tája…

Azalatt meg

Elhagyá babája.

ARANYAIMHOZ

Midőn Toldim pályadíjt nyert

Megjöttetek? de már, de már

Gazdag leszek, gazdag vagyok:

Lám a szerencse rám talál,

Hozzám kapnak az aranyok.

Isten hozott, sápadt fiúk!

Színünk, nevünk úgyis rokon:

Nosza, ki hogy segítni tud,

Segítsetek bátyátokon.

Régen s nagyon szeretlek én,

Távolban is szerettelek,

Hej, beh sokat törém szegény

Fejem, míg lebűvöltelek!

Ne féljetek, ne fussatok,

Ne, mint ama gaz nép taval:

Alighogy bekopogtatott,

Megint elillant csakhamar.

Ne féljetek, nem bántalak:

Nagyon szelíd ember vagyok.

Csöndes fiókban tartalak,

Hol nincsenek több aranyok.

Sőt még, ha épen mondanám,

Bolond fővel, hogy menjetek,

Akkor se hajtsatok reám:

Az istenért! ne higgyetek.

Sőt még ha küldenélek is,

Az se legyen nektek zokon:

Ha az ajtón kivetlek is,

Jőjetek be az ablakon.

Sőt akkor inkább híjatok

Több társat is segíteni,

Hogy, ha ismét útat adok,

Ne bírjalak elküldeni.

Inkább… de mit beszélek én!

Eszembe jut Peru s hazám:

Mért mindenik oly holtszegény,

Pedig aranyja sok van ám.

Talán, mert az arany ma már

Földhözragadt inség jele?

Csak gúnyol a világ talán

Szegény magyar költőt vele?

Felelnék rá: dehát minek?

Elhal számon a felelet.

Jó atyafi, hadd fizetek!

Kérem azt a kötlevelet.

KEDVES BARÁTOM…

Kedves barátom, lelkem jobb fele!

Mi volna édesebb dolog nekem,

Mint írni hozzád, írni íveket,

Tarkán, ahogy jő, zöld, piros, fejér,

Meg tudja a szent, millyen gondolat.

S mégis te feddesz és panaszkodol,

Halott-beszédet tartasz síromon,

És több eféle. Megvallom, fiu,

E szemrehányás, e feddő levél,

E szenvedélyes „meghaltál” kiáltás,

E lecke ízü dorgáló beszéd,

Ez a lelket leöntő nyakleves,

Ily megrohanva, ily váratlanul,

Hogy a léleknek annyi érkezése

Sincs, míg szemét törölje, vagy pedig

Nyálát lenyelje – meg kell vallanom,

Hogy ez nekem… fölötte jól esett.

Oh, mert belőle látom, mint szeretsz,

Mi hő kebellel engem, hívedet,

Hogy’ elvakít az édes indulat,

Hogy nincs türelmed egybevetni a

Napok folyását, tért, időt, körülményt

S egyéb tudákos, elvont dolgokat,

Midőn ezért békétlenkedel:

Miért nem írok a szálló madárnak,

Ki egykor almafámon énekelt,

Miért nem a méhnek, ki a minap

Mézet szedett kertem virágiról,

Vagy a csapongó lepkének, ki néha

Megörvendezteté kis gyermekim,

Vagy a szellőnek és zúgó viharnak,

Mely tegnap itt volt, most ki tudja, hol van?

Hová irhattam volna én neked,

Bohó fiú te! mit mondék vala

Szegény levélnek: merre végye útját,

Hogy rád találjon e négy hét alatt?

Talán bizony nem törtem én azon

Elmém eléggé s nem falék mohón

Fel minden aljas pletykát, hirharangot,

Rágalmat, emberszólást és egyéb

Vidéki mismást a divatlapokban,

Csak hogy felőled, holléted felől

Lelnék azokban egy betücske hírt.

De nem találtam bennök semmi szót

Rólad, s miként a meddő figefát

Az idvezítő, el-megátkozám

Őket: ne is teremjenek soha

Édes gyümölcsöt senkinek, ha nem

Teremtek most nekem.

       Mit volt csinálnom? hát sopánkodám:

Ej, ej, hatalmas és mindentudó ég,

Hol kóborolhat most az a fiú?

Gyakorta ismét így imádkozám:

Mennybéli isten, édes istenem!

Adj annak a szegény Sándornak immár

Adj valahára állandó tanyát.

Csendes tanyában szép kis fürge nőt,

Angyal kedélyü, szende, barna nőt,

Mellé mosolygó, szép gyerkőcöket,

Egy párt, ha többet nem, fiút s leányt:

Oh, adj családi boldog életet!

És íme! amit olly forrón ohajték,

Jön a levél, hogy teljesedni fog.

Csak egy rövid hold élet, és az én

Költő barátom, mint Illyés proféta,

Tüzes szekéren a mennyégbe száll.

Én bőjtölöm meg mézes heteid,

Fogadni mernék; s néma bőjteim

Hosszúak és nagyok lesznek, nagyok,

Mint a tiéid egykor Debrecenben.

Mert a barátság kis szövétneke

Halvány világgal ég a szerelem

Máglyája mellett: de mit bánom én!

Hogy el nem alszik, arról meg vagyok

Győződve, mert hisz tűz nem olt tüzet,

Sőt jobban éleszt: bár miért emelnék

Önző panaszt a mézteljes hetekre?

Nem, én nem zugolódom ellenök,

Sőt azt ohajtom (vesszek el, ha nem):

Legyen halandó élted fogytaig

Oly boldog-édes mindenik heted,

Mint a legelső, mellyet élvezesz

Az esküvés után.

       Én addig itthon, a távolban is,

Magányomban veled társalkodom,

Könyvedből issza lelkem lelkedet,

Mint a dicsőült égi szellemek

Az idvezűlés harmattengerét.

És elmerengek arcod másolatján,

Melly néma, mégis annyit mond nekem,

Előteremti azt a tiz napot,

Midőn te, hű barát, hajlékomat

Megnépesítéd egy öröm-sereggel,

Előteremti, mondom és örökké-

Valósággá ifjítja nékem azt.

Ilyenkor aztán vágy éled szivemben,

Hogy vajha bár, nem énértem, hanem

Kinek majd férje lészesz, hölgyedért,

S kinek dalolsz, a nemzetért, örökké

Maradnál ifju, mint ez érclapon.

A SZEGÉNY JOBBÁGY

Életkép a multból

Széles országúton andalog a jobbágy,

Végzi keservesen vármegye robotját.

Kavicsos fövénnyel rakta meg szekerét,

Annak terhe alatt nyikorog a kerék.

       Tántorogva ballag a két kajla sőre,

Alig tetszik rajta, hogy mozog előre,

Méla mind a kettő, mintha gondolkoznék:

Hány ízben hozott már és hány ízben hoz még?

Ott ül a szegény pór az első saroglyán,

Elkopott ostorát a kezében fogván;

Szomorú képére rőt kalapja alá-

Hullna, ha négy-öt szál madzag nem tartaná.

       Néha megszakasztja hosszu hallgatását,

Biztatgatja két hű igavonó társát,

De azok nem bírnak lépni sebesebben,

Talpok a kőúttól ég eleven sebben.

Széles országúton, mint az ég morgása,

Hallik a távolban hintó robogása,

Csak imént dördült meg messzi földön, és lám,

Perc alatt elétűnt, mint a fényes villám.

       A négy szürke lónak a két kajla sőre

Nagykeservesen tud kitérni előle,

Pedig félni, félnek; mert az isten-adták

Bírnák csak a jármot, mindjár’ elragadnák.

Dölyfös uri kocsis űl a hintó bakján

Félkezében cifra ostort suhogtatván;

Jobban esik neki, a kényes lelkének,

Ha nyakába sujt a két szegény sőrének;

       Jobban esik neki, ha egyet kiálthat:

Földi, a kerékagy siratja a hájat!

Kár volt annak árát a csapszéken hagyni,

Szegény tengelyedet siralomnak adni.

Föltekint a jobbágy, szomorúan felel:

Hej, biz a háj árát nem kocsma nyelte el,

Ami volt körültem, egy kevés zsiradék,

Gyors hintóitokra mind felkenegeték.

       De a hintó népe nem hallotta e szót:

Szegény ember! és ez így talán jobb is volt,

Máskép ki áll jót, hogy e gyámságos kezek

Nyers-nyakasságodért meg nem fenyítenek!

SZŐKE PANNI

Szőke Panni henyélve ül,

Mégis cifra, majd elrepül;

Apja földje és tinója

Mind fölment már viganóra.

De az apja mégse’ bánja,

Mert kisasszony a leánya,

Ő maga is boldog jobbágy,

Elengedik a robotját.

Sem szántani, sem aratni,

Csak a vékát kell tartani:

Az uraság színig adja,

A kasznár meg el se csapja.

Szőke Panni felmegy Pestre,

Még ott is az emeletre,

És az apja – dehogy bánja!

Nevelőben a leánya.

Nevelőben jó dolog van:

Sok kisasszony lakik ottan,

Szép úrfiak, szép huszárok

Járnak mulatni hozzájok.

Mi lelt téged szőke Panni?

Fiatal vagy még meghalni;

Képeden volt egy pár rózsa:

Hova lett ily hamar róla?

Mi lelt téged Panna lyányom?

Elfonnyadtál, szép virágom,

Jer, kiviszlek a mezőre,

Éledjen a lelked tőle

Panni nem szól, görnyedve űl,

Olyan rongyos, majd elrepűl;

Vidd ki apja, vidd mezőre,

Szép, virágos temetőbe.

BARÁTOMHOZ

Petőfihez

Unszolsz, hogy írjak holmi verseket:

S mily szívesen fogadnék szót neked!

De átkozott gebe az a Pegaz,

Dehogy nyargal, dehogy! csak tipeg az.

Tegnap már mintha írni kezdenék,

Egészen a tollrágásig menék:

De, varjú tépje meg a rossz lovát,

Hiába biztatám, hogy: co tovább!

Ma kucsmád nyomtam fel, ha így talán

Egy kis Petőfiség ragadna rám:

Lekarcolék egy pár „hozzá”-t, „felé”-t,

Csuklott a múzsa s rámrivallt: „elég”!

Mit is haszontalankodom vele,

Mikor szivem zsibajjal van tele:

Vendége jött s avval sok a dolog,

Minden kis érzelem sürög-forog.

Bolond szeles nép! lót-fut céltalan,

S egymásba ütközik minduntalan.

De nem csoda, a szív vendége nagy

S igen kedves neki, mert az te vagy.

A RAB GÓLYA

Árva gólya áll magában

Egy teleknek a lábjában,

Felrepűlne, messze szállna,

Messze messze,

Tengerekre,

Csakhogy el van metszve szárnya.

Tűnődik, féllábon állván,

El-elúnja egyik lábán,

Váltogatja, cserélgeti,

Abban áll a

Múlatsága,

Ha beléun, újrakezdi.

Szárnya mellé dugta orrát,

Messze nézne, de ha nem lát!

Négy kerítés, négy magas fal:

Jaj, mi haszna!

Bár akarna,

Kőfalon nem látni átal.

Még az égre fölnézhetne,

Arra sincsen semmi kedve:

Szabad gólyák szállnak ottan

Jobb hazába;

De hiába!

Ott maradt ő, elhagyottan.

Várja, várja, mindig várja,

Hogy kinő majd csonka szárnya

S felrepűl a magas égig,

Hol a pálya

Nincs elzárva

S a szabadság honja kéklik.

Őszi képet ölt a határ,

Nincsen rajta gólyamadár,

Egy van már csak: ő, az árva,

Mint az a rab,

Ki nem szabad,

Keskeny ketrecébe zárva.

Még a darvak hátra vannak,

Mennek ők is, most akarnak:

Nem nézi, csak hallja őket,

Mert tudja jól,

Ott fenn mi szól,

Ismeri a költözőket.

Megkisérté egyszer-kétszer:

Nem bírná-e szárnya még fel;

Hej, dehogynem bírná szárnya,

Csak ne volna

Hosszu tolla

Oly kegyetlen megkuszálva!

Árva madár, gólya madár,

Sohse nő ki tollad, ne várd,

Soha többé, fagyos télig;

Mert, ha épen

Nő is szépen:

Rossz emberek elmetélik!