Ancsel Éva

AZ EMBER MÉRTÉKE

VAGY

MÉRTÉK-HIÁNYA

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ       4

AZ EMBER HATÁRAI ÉS HATÁRSZEGÉSEI       5

Az antik hübriszről       6

Mérték – mértékletesség

Az isteni "mérőzsinór"

A mérték-szükségletről

Múlt-hiány – mérték-hiány

AZ EMBER BIZONYTALAN STÁTUSA

A valóságos és a nemvalóságos dolgok határa

A felelősségről, avagy a horizontális nehézkedésről

Meddig veszélytelen a mérték-hiány?

AZ ÚJKORI EMBER HÜBRISZE

Mérték-hiány a reményben

Megváltás és megváltáshiány Shakespeare-től Bulgakovig

A kudarcok jelentőségéről

Kegyelem nélkül

Elfogadni az elfogadhatatlant

A mások nélkülözhetetlensége és nélkülözése

JEGYZETEK       8

Bevezető

Aki az ember mértékéről vagy mérték-hiányáról gondolkodik, annak azzal kell kezdenie, hogy a határairól szól. Ha viszont fölteszi a kérdést: "Vannak-e az embernek határai?" – akkor egy evidenciát tesz problematikussá. De miért is tekintjük nyilvánvalónak, hogy vannak határaink? Egyszerűen azért, mert erre vall minden alapvető tapasztalatunk, a kudarc, a megbánás, a cserbenhagyottság. Hacsak nem föltételezzük, hogy határszegésekből következnek, mint azok "büntetései". Első hallásra azt hinnénk, ha nem fogadjuk el evidenciaként, hogy vannak határaink, akkor az ember végességét, státusának bizonytalanságát merészeljük megkérdőjelezni. De vajon nem lehet-e megfordítani a gondolatmenetet és föltételezni, hogy az emberélet éppen azért a bizonytalanság terepe, mert nem is olyan egyszerű – ha egyáltalán lehetséges – határainak kijelölése. Akkor pedig elkerülhetetlen az a kérdés: adatik-e az ember számára mérték, avagy talál-e mértéket ő maga?

Az emberlét határait már csak azért is evidenciaként kellene elfogadnunk, mert nem csupán meghatározott helyzetekben tapasztaljuk a végességet, hanem – ahogy Hans-Georg Gadamer írja – a tapasztalat maga nem más, mint éppen az emberi végesség tapasztalata. Akinek ugyanis van tapasztalata, "az tudja, hogy nem ura az időnek és a jövőnek... ismeri minden előrelátás korlátait és minden terv bizonytalanságát".{1} A voltaképpeni tapasztalatban az ember tervező értelme, cselekvőképessége és öntudata ütközik határaiba; "puszta látszatnak bizonyul, hogy minden visszavonható, hogy mindenre van idő, s valamiképp minden visszatér". {2} A tapasztalat nem pusztán annak megismerése, ami van, hanem annak belátása, hogy a véges lények bármiféle elvárása és tervezése korlátozott. Nem más tehát, mint éppen a határok belátása. De vajon nem szükséges-e ehhez a belátáshoz megkísérelni a határszegést és megélni a kudarcot? S nem éppen ennek következményeiből ered-e ez az így értelmezett tapasztalat? Ha pedig igen, akkor még mindig kérdés, hogy miért nem sűrűsödnek ezek a tapasztalatok egy olyan tudásban, amely preventíven működik, és visszatart, elrettent az újabb és újabb határszegésektől? Vajon a véges, eszes lény túlontúl gyakori működési hibájának, létéből eredően óhatatlanul ismétlődő botlásának kell-e tekintenünk határ és mértéktévesztéseit? Ha ez így lenne, akkor merő tévedésnek kellene minősíteni már pusztán azt, hogy tervez és cselekszik egyáltalán, hogy nem tudja ettől megtartóztatni magát – nem szólva vágyairól és reményeiről.

Az ember határai és határszegései

Ha a mérték kifejezést használjuk, tudnunk kellene válaszolni arra a kérdésre, hogy hol jelölhető ki – ha ugyan kijelölhető – az a limesz, amelyen túl azt állíthatjuk, hogy az ember mértéktelen. Nyilvánvaló, hogy minden – akár rövidebb időre létrejött – emberi csoportosulás létrehozza a lehetséges, illetve megengedett cselekvés határait, és többé-kevésbé összefüggő szabályokban, továbbá szankciókban meg is erősíti azokat. Empirikus-szociális értelemben föltétlenül vannak tehát határaink, nem ezt vitatom. Kérdésem az emberlét szerkezetéből eredő, abból következő lényegi, konstans határokra és mértékre irányul. Nem morál-filozófiai kategóriaként használom tehát a mértéket avagy mérték-hiányt.

A mérték-hiány következményeit olyan történetileg változó moduszokban látom, mint például az újkorban jelentkező történelmi hübrisz, vagy az ész hübrisze, amelyekből az ember csak kudarcok "jóvoltából" térhet magához – térhet vissza véges önmagához.

Az antik hübriszről

Vannak korok és kultúrák, amelyekben az általuk emelt és elfogadott határok egybeesni látszanak az emberlét lényegi korlátaival, ezért úgy tűnik, hogy nélkülöznek minden kontingenciát, s egyben el is fedik magát a problémát.

Az archaikus társadalmakban az ősök által áthagyományozott előírások és tilalmak szabályozták az életet, és rituális keretek között – bármennyire paradox is ez –, de korlátozták még a mértéktelenséget is. A szabályok kollektív megszegése meghatározott napokon nemcsak megengedett, de előírt volt. Az archaikus "munkamegosztás" pedig ismert és elismert olyan – például sámáni – funkciókat, amelyek az erre kiszemelt egyedet följogosították arra, hogy a mások számára érvényes mértéket rituálisan megszegje.

Az ókori görögség számára nem volt, nem is lehetett probléma, hogy hol az a határ, amely a halandók számára nem átléphető, hiszen az ott húzódott – szinte érzékelhetően – az emberek és az istenek között, akik meg is büntették a halandót, ha azon átlépni merészelt. Lévén az olümposziak nyíltan és leplezetlenül féltékenyek, akik bosszút álltak a határszegőkön, méghozzá mértéktelenül kegyetlen bosszút. Különben is, mértéktelenségben – annak messzemenőkig emberszerű válfajaiban – igencsak "példát mutattak".

A hübrisz fogalmában – annak eredeti görög értelmében – az istenek és az emberek közötti határ megszegésének vétke fejeződött ki. Azok az ókori gondolkodók, akik az emberekre küldött balsorsot és szenvedést a hübrisz bűnére vezették vissza – Paul Ricoeur szerint –, így próbálták moralizálni az isteni féltékenységet. {3} Ehhez azonban arra is szükség volt, hogy eredendőnek a hübriszt tekintsék, amelyre csak válasz az istenek féltékenysége. Nem szabad azonban elfelejteni, hogy a görög istenek amoralitásáról beszélni késői reflex arra, ami emberi mértékkel nem mérhető.

Ezt a gondolatot erősíti meg Walter F. Otto, amikor rámutat, hogy ahol a halandók azt hiszik – mint Hektor az "Odüsszeiá"-ban –, hogy az isten nemcsak cserbenhagyta, hanem be is csapta őket, akkor valójában csak "félreállt", mert ha a moira döntött a halálról, akkor az isteneknek – legalábbis Homérosznál – nincs mindig szavuk. Akkor sem, ha nagyon is sajnálják a halandót. {4}

"... sír bennem a lélek

Hektórért, ki ökörcombot sokat égete nékem". {5}

 – olvassuk  Zeusz  szavait  az  "Iliász"-ban. Igaz, az "Iliász" más helyein Zeusz neve a moiráé mellett szerepel, s az ő döntését nevezik meg elsőként, nem a moiráét.

Hiába neveztem az istenek és az emberek közötti határt szinte érzékelhetőnek, mégsem bizonyul szilárdnak, hiszen megszeghető, és meg is szegik. Bár a görög tragédiákban a határszegést nem a hősök szuverén hübrisze, önteltsége diktálja. Xerxész szellemét is

"... egy istenség nyűgözte le.

Szörnyű isten szállta meg,

hogy tervet szőjön esztelen!"{6}

A fátum viszi őket a tilalomszegésbe, ami pedig kérdésessé teszi a büntetés föltétlen jogosultságát, és egyben alapja lesz a bűnössel szembeni irgalomnak. Emberi irgalomnak vagy a moirák irgalmának, mert az istenek kérlelhetetlenek.

Azt kérdezné az ember – hiába tudja, hogy nincs erre válasz –: ugyan "meggyőztek-e" a görög tragédiák valakit is arról, hogy a hübrisz bűn, a többi bűnhöz hasonlatosan elítélhető?! Tudom, hogy a "meggyőzés" szó használatának nincs értelme ebben az összefüggésben, kérdésemmel csak azt próbálom kifejezni, hogy az antik hübrisz túlságosan is egybenőtt az emberi nagysággal ahhoz, hogy akár főbűnként besorolhassuk a többi közé. Sőt, különös paradoxon ugyan, de a tragikus hősök – bűneikkel és nagyságukkal együtt – el nem érhetően és el nem érendően, de mértékként is szolgálnak. Legalábbis arra, ami mindazonáltal – bukás árán, de – megtehető volt, hiszen akadt, aki megtette.

A fátum, lévén személytelen, nem büntethet, mint ahogy féltékeny sem lehet. A féltékenységhez személyes istenek kellenek, ők lesznek azok, akik a büntetést kiróják, méghozzá mértéktelenül. Kivéve a halált, ami nem tartozik mindig az ő hatáskörükbe.

A mérték görög eszménye, mint a megbékélés a végességgel, egy időben születik a tragikummal. A határok és a mérték tisztelete azonban betarthatatlannak bizonyul még itt is, ahol pedig az emberek tudják, hogy hol a határ.  Az egyértelműség és hiánytalan bizonyosság az ókori görög kultúrában, a mérték gondolatának szülőhelyén sem volt teljes. Elég arra utalni, hogy az olümposziak bármilyen sűrűn, mégis csak "esetileg" követtek el mértéktelenséget; de ott volt a görög istenek között Dionüszosz, akinek egyenesen az volt a "funkciója", hogy mértéktelenségbe vigye az embereket. A hozzá fűződő kultuszok különösségének tekinthetjük, hogy nem is az istenek és emberek közötti határt nyitják meg vagy függesztik fel, avagy nem csupán azt, hanem az élet és a halál határát is. Ezek a kultuszok nem végességében erősítik meg az embert, inkább egyfajta megszentelt mértéktelenséget ajánlanak neki.{7}

A Dionüszosz-kultusz – ahogy Tatár György írja – "egyrészt felnyitja résztvevői előtt az átjárást az isten emberen túli realitása felé, másrészt... a rítus egész építménye, struktúrája biztosítja a visszautat, az átjáró újbóli lezárását". {8} (Bár Nietzsche számára, aki filozófiailag föltámasztja Dionüszoszt, s aki az ember számára szabott legfőbb határon, a jón és a rosszon is túljutni próbált, nem adatott visszaút.)

Mégsem csupán a Dionüszosz-kultuszok figyelmeztetnek arra, hogy a mérték az antikvitásban sem szilárd és egyértelmű, és nem is lehet az. Már csak azért sem, mert az Olümposz előbb-utóbb kiürül. Gerhard Nebel az egész görög fejlődést úgy fogja fel, mint vállalkozást annak a faktumnak a feldolgozására, hogy az istenek immár nem mutatkoznak meg. A görög antikvitás legnagyobb teljesítményei azt fejezik ki, hogyan próbált az ókori ember kiegyezni Olümposz ürességével. E nélkül a lényegi hiány nélkül szerinte nem lett volna lehetséges sem Platón filozófiája, sem a görög tragédia.{9}

Ha a határ az istenek és halandók között megrendül, elmozdul, akkor olyan hiány jön létre, amelynek nem kell tudatában lenni ahhoz, hogy az embereken úrrá legyen a tanácstalanság és a bizonytalanság.

Gerhard Nebel Euripidészt úgy jellemzi, hogy az ő életműve az első Európában, amely már nem kötődik az istenekhez, de még mindig az elhagyott Olümposztól meghatározott, amennyiben emancipációjában még fájdalmasan és tolakodóan van jelen az, amitől függetlenítette magát.{10}

Tragédiáinak hősei olyan halandók, akik számára önmaguk jelentik a végzetet. Műveiben a mítosz agóniájával találkozunk. S ő etnológusként néz szét népe körében.{11}

A hübrisz fogalma az ókori görög gondolkodásban a későbbiekben – közelebbről Arisztotelésznél – gyakorlati etikai kérdéssé szelídül. Aki nem találja meg a középhatárt a gyávaság és a vakmerőség között, az elvéti ugyan a mértéket, de nem az istenek és az emberek között húzódó határt lépi át. Etikájában nem egy rögzített mértékből vezeti le az attól való eltéréseket mint mértéktelenségeket, hanem a szélsőségekből jut el a mezotészhez. A gyakorlati élet dinamikájában mutatja meg, mit jelent eltalálni a mozgó közepet, mely attól függ, hogy mikor, mi miatt, kikkel szemben és miként cselekszünk.{12} Ezért bizonyos cselekvések esetében a hiányosság, máskor a túlzás bizonyul nagyobb ellentétnek a középpel szemben. Gondolatmenete életvilág-méretekben mozog, mondhatnám, az adja "mértékét".

Talán ez is a magyarázata annak, hogy Arisztotelész meggondolásai se érvényüket, se jelentőségüket nem veszítik el, ha megmaradunk abban a dimenzióban, amelyben ő a mezotész fogalmát kidolgozta; bizonyos érzelmek és bizonyos cselekvések körében, mert hiszen figyelmeztet rá, hogy vannak érzelmek és cselekvések, melyek "már magukban véve is rosszak, nem pedig csak a túlzásaik vagy a hiányosságaik".{13}

A "Nikomakhoszi etika" egyik helyén Arisztotelész mégis az általános érvény igényével mondja ki, hogy "a rossz a cselekvésben – miként Püthagorász tanítványai gyanították – a határtalan".{14} Ezt az állítást azzal is megerősíti, hogy a mértéktelenség sokkal inkább saját akaratunkból fakad, mint például a gyávaság.{15}

Közismert, hogy vannak, akik ellentmondásokat vélnek fölfedezni különböző állításai közt. Valójában – ahogy ezt Steiger Kornél kimutatta – különböző aspektusokról van szó, és nem ellentmondásokról.{16} Az uralkodó aspektus a közösségi, tehát az emberi együttélés – a poliszbeli együttélés – szabályai a mérvadók, vagyis egyszerűen az okos ember tettei adják a mintát. A közép elvetése, a mértéktelenség alapja itt tehát már nem az istenek és az ember közötti határ megszegése.

Jegyzetek

Bevezető

{1} Hans-Georg Gadamer: Igazság és módszer. Gondolat Kiadó 1984. 250. old.

{2} Ugyanott, 251. old.

Az ember határai és határszegései

{3} Paul Ricoeur: Philosophie de la volonté. II. Finitude et culpabilité. 2. La symbolique du mal. Aubier Éditions Montaigne, Paris 1960. 204. old.

{4} Walter F. Otto: Die Götter Griechenlands. Verlag von Friedrich Cohen in Baum 1929. 353. old.

{5} Homérosz: Iliász. Magyar Helikon 1967. 22. ének. 169–170. Sor

{6} Aiszkhülosz: Perzsák. 724–725. sor In: Drámái. Magyar Helikon 1971.

{7} Paul Ricoeur: Id. mű, 216. old.

{8} Tatár György: Az öröklét gyűrűje. Gondolat Kiadó 1989. 180. old.

{9} Gerhard Nebel: Weltangst und Götterzorn. Ernst Klett Verlag, Stuttgart 1951. 22. old.

{10} Ugyanott, 268. old.

{11} Ugyanott, 280. old.

{12} Arisztotelész: Nikomakhoszi etika. Magyar Helikon 1971. 42. old.

{13} Ugyanott, 43. old.

{14} Ugyanott.

{15} Ugyanott, 83. old.

{16} Lásd: Steiger Kornél: Polisz, egyén, erény. Világosság, 1979/12. – Az univerzális, az antropológiai és a közösségi aspektus más-más megközelítést jelentenek.