SZVOBODA DOMÁNSZKY

GABRIELLA

BARABÁS

MIKLÓS

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Barabás Miklós       4

A festő életrajza

Irodalom

Jegyzetek

Barabás Miklós

(1810-1898)

Barabás Miklós a magyar reformkor jelképpé magasztosult festője. Ő volt az első, aki művészi tevékenységével kivívta a társadalom tiszteletét és elismerését, és ezzel az egész magyar művészetnek nagy szolgálatot tett.

Elszegényedett középnemesi székely família sarja, iskoláit a nagyenyedi kollégiumban végezte. A híres intézmény falai között kapott nevelés eredménye volt az a kulturált, elhivatottságot sugárzó magatartása, amely később oly vonzóvá tette személyiségét a magyar szellemi élet vezetői előtt. Nagyszebenben tanult rajzolni, s első mestere Neuhauser Ferenc festő volt. A rajztanulás mellett a Brukenthal-palota képtárában nagymestereket másolt. Tehetsége korán megnyilatkozott, és mikor portrérajzaival megkereste az utazás költségeit – mivel ösztöndíjat szereznie nem sikerült –, elindult Bécsbe, a Képzőművészeti Akadémiára. A császárváros pezsgő művészeti életébe hamar beilleszkedett, és itt ismerkedett meg többek között id. Markó Károllyal, akivel életre szóló barátságot kötött. Az akadémiai órákon elsősorban rajzkészségét fejlesztette, a császári képtárban pedig klasszikus mestereket tanulmányozott, és mind ezeket, mind nagynevű kortársait másolta is. Arcképmegrendelése is adódott, amellyel megélhetésének költségeit pótolta ki. Mindezt Önéletrajzából{1} tudjuk, mert bécsi munkáiból – néhány grafika kivételével – jelen tudomásunk szerint semmi sem maradt fenn.

Élete végén írt Önéletrajza, kiegészítve Jegyzőkönyvével – amelyben csodálatra méltó gondossággal egy életen át feljegyezte műveit – a magyar művészetben egyedülálló forrás. A Jegyzőkönyvben 2473 tétel szerepel, ám a szám korántsem teljes, jelenleg mintegy 3500 műről van adatunk, de a kortársak feltevése szerint Barabás képeinek száma az ötezret is meghaladta.

Festőnk két félévet töltött a bécsi akadémián, majd pénze fogytán visszatért Erdélybe. Ekkor kezdte vezetni a már említett Jegyzőkönyvét. Bécsben sokat fejlődött, és mikor Kolozsváron megjelent, a tehetős nemesi családok számos megrendeléssel látták el. Barátai felhívták a figyelmét Bukarestre, ahol kedvelték a nyugati iskolázottságú mestereket, így 1831 novemberében Havasalföldre utazott. Bukaresti tartózkodása idején az ott állomásozó orosz törzstisztektől és a bukaresti bojároktól, arisztokratáktól és értelmiségiektől kapott megrendeléseket. Itt-tartózkodása során módjában volt francia kőrajzokat tanulmányozni, amelyekről finom árnyékolást, érzékeny rajzolást tanult. Másfél esztendő alatt annyit keresett itt, hogy hosszabb tanulmányútra Itáliába utazhatott. Velencében egy tanéven át látogatta az Accademia di Belle Arti foglalkozásait. Anatómiai tudása sokat fejlődött Luigi Zandomeneghi szobrász óráin, és elsajátította az itteni professzorok – Marchesi, Malatesta, Grigoletti, Lipparini és Politi – divatos stílusát, a világos színeket, a természetes bájt és közvetlenséget, az itáliai biedermeier legvonzóbb vonulatát. Az a kedves kerekdedség, amely egy életen át jellemzi portréit, velencei hatás. A klasszikusok közül a legnagyobb hatást a XVI. századi nagy velencei mester, Paolo Veronese tette rá, akinek egyik művét – az Európa elrablását (Velence, Dózsepalota Sala dell’Anticollegio) – eredeti méretben lemásolta, és „mesterremekként” hozta magával haza.

Velencében találkozott W. L. Leitch skót festővel, akitől elsajátította az angol akvarelliskola alkotói módszereit, a könnyed ecsetkezelést, az átfogó festői látásmódot, amely teljesen eltért a Közép-Európában dívó, aprólékosan, részletről részletre haladó, szárazon tartott vízfestéstől. Új barátjával továbbindult Rómába; útjának emlékei, itáliai lapjai közül a légies, úsztatott, nedvesen kezelt akvarellek rendkívüli kvalitásukkal tűnnek ki. Rómában az ekkor már itt élő Markó Károlynál időzött. Az ekkortájt készült tájképakvarelljein felismerhetők Markó stílusának egyes elemei. Rómából dél felé indult tovább, útba ejtve Sorrentót, Caprit, Nápolyt és Pompejit – és az úton készített vázlatok egyre gyűltek mappájában. Az itáliai folklór megörökítése nagy divat volt ekkoriban, és e téma Barabást is megragadta, palettája kiszínesedett, bátran alkalmazott nagy, telt színfoltokat, komplementer hatásokat. Firenzében ismerkedett meg a perspektíva problematikájával, amely egész életén át foglalkoztatta, ez irányú, tudományos kutatásait később akadémiai székfoglalójában összegezte. Tanulmányútja közel másfél évig tartott, vele művészi felkészülése lezárult, és 1835 nyarán mint világlátott, jól képzett mester indult vissza hazájába.

Először Bécsben próbált érvényesülni, ám hamar felvetődött annak lehetősége, hogy Pest-Budán is dolgozhatna. Barabás ismeretlen volt a magyar fővárosban, de barátai által kapcsolatba került Bajza Józseffel, a reformkor szellemi elitjének kimagasló egyéniségével, aki nagy örömmel fogadta. Bajza felkereste szállásán Vörösmarty Mihály, Toldy Ferenc, Tasner Antal (gróf Széchenyi István titkára), valamint Bártfay László (gróf Károlyi György titkára s központi ügyésze) kíséretében, és Bártfay ekkor megrendelte Vörösmarty Mihály mellképét. A képmás 1837-ben metszetben is megjelent az Aurorában mint a Barabás által készített sokszorosított portrék első darabja.

A gyöngéd formálású, realisztikus megközelítésű Vörösmarty-kép – Barabás sorsdöntő pesti munkája – biedermeier portréfestészetünk ideáltípusa, bensőségesen egyszerű alkotás. A sikeres költőt enyhe kontraposztban látjuk, a simogató ecsetkezelés eltüntette himlőhelyeit, helyette egy halvány mosoly dereng az arcon. Kéziratait lapozó keze arról tanúskodik, hogy Barabás jól megfigyelte a régi korok arcképfestészetét, ahol gyakran jelentek meg ilyenformán festett kezek. (Bártfay László az évek során szép gyűjteményt állított össze a korszak jelentős férfiúiról. Özvegye a gyűjteményt 1860-ban átadta az Akadémiának, ahol az a mai napig megtalálható.) A jól sikerült Vörösmarty-portré láttán Tasner „elvezette” Barabás műtermébe Széchenyit, aki által a festő egy csapásra ismert lett a pesti arisztokrácia körében.

Barabás a reformkor idején, a nemzeti kultúra serkentése érdekében kibontakozó törekvések közepébe csöppent Pesten, ahol ekkor a képzőművészet felé addig nem tapasztalt érdeklődés fordult. A világlátott, iskolázott, hat nyelven beszélő nemesi értelmiségi az újjászülető, de még hiányos nemzeti kultúrát teljesítette ki, művésze és társa lehetett a liberális nemesi reformnemzedéknek. Fellépése a lehető legszerencsésebb pillanatban történt, pont akkor, amikor a társadalomban igény támadt a hazai művészek foglalkoztatására. Igaz, hogy a lehetőségek erre még igencsak szűkösek voltak, a festő leírja, hogy a Vörösmarty-kép honoráriumát – 40 forintot – Bajzáék közösen fizették ki, mert a pesti szellemi élet vezérkarának egyik tagja sem rendelkezett egy portré árának összegével.

Magyarföldön ekkor a portré volt a korszak vezető műfaja, világi megbízás csak erre szólt, és sokáig szinte magát a művészetet jelentette. Barabás ösztönös tehetsége a karakter hű visszaadására munkásságának sarkalatos eleme, és ez a közönség körében a művészi tudás legmagasabb szintjét jelentette. Nem csoda, hogy a fiatal mester mind a magán-, mind a hivatalos megrendelések terén rövidesen kiszorította az itt dolgozó külföldi portretistákat.

Mielőtt Pest-Budán kiállításokat kezdtek szervezni, a közönség a különféle intézmények reprezentációs termeiben, elsősorban a vármegyeházákban, a nyilvánosságnak szánt hivatalos galériákban találkozhatott képmásokkal. A vármegye a dicső múltra visszatekintő, öntudatra ébredő nemesi nemzet jelképe, megtestesülése a vármegyeháza, amelyek építése a korszakban nagy lendületet kapott. Dísztermeikben – a rendi panteonizáció kitüntetett helyein – sorra megjelentek a vezető tisztségviselők portréi, és a gyarapodó galériák a korban kialakuló nemzeti jelképek közé illeszkedtek. A képes termek fő helyén az uralkodói portrék álltak, ezeket a vármegye vezetőinek arcképei vették körül, mintegy helyettesítve a nálunk hiányzó hódolati emlékműveket. A megyegyűléseken minden nemes megjelenhetett, s ilyenkor láthatták a kiakasztott portrékat. A tisztségviselők képmásainak kifüggesztése közügy volt, a megyegyűléseken meg kellett szavazni kiakasztásukat. Készítőik jeles mesterek, és tiszteletük, közismertségük okán ideálként terjesztették a biedermeiert, legtöbbjük ugyanis – a stílus egyik bölcsőjéből – Bécsből származott.

Jegyzetek

{1} Márkosfalvi Barabás Miklós Önéletrajza. Bevezetővel és jegyzetekkel ellátta: Bíró Béla. Erdélyi Szépműves céh kiadása. Kolozsvár, 1944. (A munkát alapvető forrásként használtam. – A szerző)