A VILÁGTÖRTÉNELEM

NAGY ALAKJAI

BARBÁR
KIRÁLYOK

Írta:

Sz. Jónás Ilona

K O S S U T H  K I A D Ó

Tartalom

BEVEZETŐ       3

ALARICH 395–410       5

ATHAULF 410–415

ATTILA 434–453

THEODORICH 493–526

GEISERICH 428–477

THRASAMUND 496–523

GUNDOBAD 473–516

ZSIGMOND 516–523

CHLODVIG 481–511

CHLOTHAR 511–561

SIEGEBERT 561–575

ALBOIN 560–572

BEVEZETŐ

Christopher Dawson írta az 5. századról Európa születése című könyvében: „Ez a kor a germánok hőskora volt, mely semmiben sem marad a homéroszi korszak mögött. Mindkét esetben kapcsolatba jutott egy harcias, primitív nép egy régóta fennálló civilizációval, mely kapcsolat elporlasztotta úgy a meghódított állam, mint a hódító néptörzs intézményeit, s döntővé tette a hódítók vezérének és környezetének szerepét. A városokat felégető harcos fejedelmek személye és kalandjaik drámai története eszményítve élt tovább a barbár idők emlékezetében. Veronai Theodorik, Wormsi Günter, Attila, a hunok királya, Beowulf, Hildebrand és a többiek epikus költemények hősei lettek a germán néptörzsek hagyományaiban s noha nem akadt Homéroszuk, a Niebelungok története és a burgundiai királyság hunok általi elpusztítása semmivel sem kevésbé tragikus Trója bukásánál, vagy az Atridák végzeténél.”

Az antikvitás és a középkor civilizációja közti átmeneti periódus, az úgynevezett nagy népvándorlás kora, ha nem is volt olyan brutális, mint azt korábban feltételezték, de mindenképpen társadalmi zavarok, rombolások, fosztogatások, gyilkosságok közepette ment végbe. Birodalmak alakulása és szétesése, államok eltűnése, új népek és új hatalmak születése, anyagi és szellemi értékek pusztulása, a kultúra általános visszaesése jellemzi e századok történetét. Az európai középkornak ebből a kezdeti, zavarokkal teli időszakából kíván a jelen kötet képet adni; az új népek vezéreinek, honfoglaló királyainak bemutatásával két civilizáció találkozását és konfliktusait megrajzolni. A Római Birodalom és a „barbárok” kapcsolatának tárgyalásánál két tényezőt kell figyelembe venni.

A nyugatrómai császárok eltűnésével a Római Birodalom nem szűnt meg, csupán az antik világnak a hódítások által létrehozott egysége tűnt el. Amikor 330-ban Konstantin császár székhelyét új fővárosába, Konstantinápolyba helyezte át, konkretizálta a birodalom kettéválását, s egyúttal Kelet vezető szerepét. Valójában Kelet dominanciája jóval korábbi eredetű. Nemcsak virágzó városaival, kereskedelmével, iparával, hanem szellemi befolyásával is súlyponti szerephez jutott. Kelet adta az államférfiak, hivatalnokok többségét, s innét terjedt el a Mithrász-kultusz és főleg a kereszténység. Míg Nyugat a 3. századtól fokozatosan hanyatlott, addig Kelet még hosszú ideig megőrizte prosperitását és a válságos időszakokban is fenntartotta a római császárság kontinuitását. Igaz, állandó és súlyos erőfeszítéseket kellett tennie határainak és területének védelme érdekében.

A másik tényező, hogy a germánok, az „új hódítók” és Róma érintkezése már az 5. századi inváziót megelőzően elkezdődött. A „barbárok”, azaz „idegenek”, ahogyan a rómaiak a határaikon kívül élő népeket nevezték, egyrészt hadifoglyokként, majd egyre nagyobb mértékben zsoldosokként kerültek a birodalom területére, illetve hadseregébe. Róma a 3. századtól már nem hódító hatalom, hanem éppen ellenkezőleg, állandó védekezésre kényszerült a külső támadásokkal szemben. Róma biztonsága a hadseregtől függött, de ezt a hadsereget főleg barbárok alkották. A határfolyók, a Rajna és a Duna mentén élő törzsekkel Róma egyfajta foederati kapcsolat kialakítására törekedett. A szerződéssel betelepített germán kolóniák a földek harmadrészének birtokbavétele fejében vállalták a határok védelmének biztosítását. A melegebb, termékenyebb otthon keresése, és a virágzó városokkal bíró Róma gazdagságának vonzása az 5. században felgyorsította a különböző germán törzsek behatolását, amit a birodalom belső dekadenciája, zavarai nagymértékben megkönnyítettek. A germán betelepülés gyakorlatilag az egész nyugati területet átfogta. A hódítók létszáma azonban jóval alatta maradt a meghódítottaknak, s a római örökséggel szemben az egyes barbár népek eltérő magatartást tanúsítottak.

A különböző germán törzsek időnként nagyobb szövetségbe tömörültek választott vezéreik, királyaik vezetése alatt. A Rajna jobb oldalán a Majna vonaláig húzódó területen a frankok törzsei éltek, az Északi-tenger–Rajna–Elba között, a Weser medencéjénél szász törzsek, északi szomszédságukban az angolok, frízek, délen pedig a türingek laktak. A Rajna és a Duna által alkotott szögben a több népcsoportot összefogó alemann szövetség és a hozzájuk csatlakozó svév törzsek telepedtek le. A Rajna vidékén a burgundok törzsei vándoroltak a limes irányába. Skandináviából és a Baltikum szigeteiről húzódtak dél felé a gótok. A nyugati gótok a Duna, a keleti gótok az orosz sztyeppék felé. A 4. században a keleti gótok hatalmas birodalma a Fekete-tengerig ért. A nyugati gótokat a Dnyeper választotta el; hozzájuk csatlakoztak a jütök és a vandálok törzsei.

A germán népek vándorlásaik során többféle civilizációval kerültek kapcsolatba. Az érintkezések során gazdagodott kultúrájuk, megváltoztak szokásaik, így a kialakuló új civilizáció igen változatos elemekből tevődött össze. Az egyes törzsek az eltérő civilizációs szint ellenére közel hasonló gazdasági, társadalmi és politikai struktúrájúak voltak. Kezdetleges földműveléssel, s főleg állattenyésztéssel foglalkoztak. Erős rokoni kötelék fűzte össze őket, az államszervezetet nem ismerték. A törzsek vezetőiből kialakult nemességet tisztelték. Háború, vándorlás esetén vezért, királyt választottak. A választást a népgyűlés közfelkiáltással, majd pajzsraemeléssel erősítette meg. Az isteni eredetűnek tartott királyt abból a családból választották, amelyikből az egész törzs magát származtatta.

A germánok ősi vallását főleg az északi törzsek – frankok, angolok, szászok – őrizték, míg a déli területeken élők között a vándorlások során már elterjedt a kereszténység. A gótok, a burgundok és a vandálok a népvándorlás korában ariánus keresztények voltak, s azt vallották, hogy Jézus maga is teremtmény, így nem azonos lényegű az Atyával. Ezt a nézetet az egyház hivatalosan elítélte 325-ben a niceai, majd 451-ben a chalcedóniai zsinatokon. A 4. században Arius tanításának követője, Ulfilas térített a gótok között. Missziós tevékenysége során gót nyelvre fordított részleteket a Bibliából és az Evangéliumból. A gót misekönyv egy fennmaradt kézirata, a Codex Argenteus arra enged következtetni, hogy a gótoknak saját nemzeti nyelvű liturgiájuk volt. Minthogy Nyugaton a szertartást latinul végezték, a gót rítus bizonyára nagyobb választóvonalat jelentett a germán népek számára, mint a Jézus személyének és természetének meghatározására vonatkozó hittétel, amit valószínűleg nem is értettek. A vallási elkülönülés egyfajta nemzeti elkülönülést képviselt, a római uralomtól való függetlenséget, így megszűnéséhez több generáció együttélése volt szükséges.

A germán törzsek 5. századi nagyméretű mozgását, betörésüket a birodalom területére az ázsia felől érkező lovas nomád népek nyomása indította el. Az állattenyésztő, ázsia füves legelőin nomadizáló mongol, tatár, hun, alán törzsek évszakos vándorlásaik során sajátos életformát alakítottak ki. Élelmüket állataik biztosították. A lótenyésztés lehetővé tette a távoli területekre való gyors eljutást. Életük nagy részét lovon töltötték. Lovaikon indultak a harcba, ismerték a patkolást, a nyerget és a kengyel használatát.

A 4. század második felében, különböző nomád népeket egyesítve, létrejött a Hun Birodalom. A hunok alávetették a  Fekete-tenger vidékén élő keleti gótokat, egyes szláv csoportokat, s előrenyomultak Pannónia felé. A nyugati gótok, burgundok, frankok a birodalom nyugati részén foederatiként berendezkedő „királyságai”-nak összefogásával sikerült csak az 5. század közepén a hunokat legyőzni, akiknek birodalma ekkor már a Kaszpi-tengertől a Rajnáig húzódott.

A hódítókról szóló tudósítások szerzői, a meghódítottak, a művelt írástudók „barbárok”-ról mesélnek. Mégis, a szövegek elfogultságukkal együtt is rávilágítanak az új népek erényeire éppúgy, mint a régiek bűneire. A gyenge császárok mellett a hatalomra törő hadvezérek rivalizálásai, az udvari intrikák és gyilkosságok, a barbárok egymás elleni kijátszása meggyorsította a birodalom összeomlását s a barbárok betelepedését.

A nagy népmozgás elözönlötte a Nyugatrómai Birodalom területét, s a kezdeti zavarok után az új harcos nép és a római civilizáció közötti kapcsolatból felépült a középkori Európa kultúrája.

ALARICH
395–410

Cassiodorusnak (487–593) a gótok történetéről írott munkája elveszett, de rövid változatát Jordanes, a 6. századi gót történetíró A gótok eredete és tettei című írásában megőrizte számunkra.

A 3. század közepén különböző sztyeppei népeket magában foglaló hatalmas, a Fekete-tengertől a Baltikumig terjedő, kohézió nélküli gót birodalom jött létre. A nomádoktól átvették a lovas harcmodort, s rabló vállalkozásokat vezettek a Balkán felé. A 4. században a gótok fölött a germán legendák erős és energikus hőse, az Amalok szakrálisnak tartott ősi családjából származó Ermanarich uralkodott. „Az Amalok legnemesebbike – írja Jordanes – számos harcias népet legyőzött és hatalma alá hajtott. Nem sok idő múlva azonban a hunoknak minden vadságnál szörnyűbb népe a gótok ellen támadt.”

370 körül a hunok átkeltek a Volgán és miután a Volga–Don–Kaukázus környékén élő alánokat megverték, az alánok egy része nyugatra menekült, a másik részüket a hunok alávetették. A gótok a járhatatlannak hitt mocsarak felől érkező váratlan támadást nem tudták kivédeni. Ermanarich, aki a roxolánok elleni háborúból sebesülten tért vissza, „sebének fájdalmát, valamint a hunok betörését tovább elviselni nem bírta, mint életunt aggastyán életének száztizedik évében meghalt”. Ermanarich valójában öngyilkos lett. Utána a keleti gótok (osztrogót [austro] – fényes, ragyogó) és a birodalmukba tartozó kisebb népek, a herulok, szkírek, rugiak a hun uralom alá kerültek. A Dnyeszter nyugati részén lakó nyugati gótok (vizigót [vezu] – vitéz, derék) sikertelen ellenállási kísérletük után a Duna alsó szakaszához vonultak, s bebocsátásukat kérték a Római Birodalomba. Valens császár foederatiként befogadta őket. A Dunán történő átkelés után a rómaiak és a gótok közötti összetűzések az utóbbiak felkelésébe csaptak át. Ammianus Marcellinus így számol be a konfliktus okairól: „Ebben az időben, mikor határunk zárai megnyíltak, a barbárok földje úgy ontotta errefelé a fegyveres csapatokat, mint az Aetna a pernyét, a súlyos helyzetben olyan hadvezérekre lett volna szükség, akik dicső tettekkel már hírnevet szereztek. Ezzel szemben mintha valamely bajkeverő istenség válogatta volna halomba őket: csupa gazfickó állt a hadügyek élén, köztük elsősorban Lupicinus és Maximus, egyikük comes Trákiában, a másik egy vészt hozó hadvezér; a rövidlátásban vetélkedhettek egymással. Az ő fondorkodó kapzsiságuk lett minden bajnak a forrása. Hogy egyebeket mellőzzek, amiket maguk a nevezettek, vagy engedélyükkel mások aljas számításból elkövettek az addig minden kártevés nélkül beköltöző idegenekkel szemben, mégis el kell mondanom a következő gyalázatos és hallatlan esetet, amelyért még elfogult bíráktól sem várhattak volna fölmentést. Amikor ugyanis az átszállított barbárokat élelemhiány kezdte gyötörni, ezek a gyűlölt vezérek egy galád üzletet agyaltak ki: ahány kutyát telhetetlenségükben összeszedtek, azt mind eladták darabonként egy-egy rabszolgáért, s azok között előkelő emberek hozzátartozóit is elhurcolták.” A felkelés során a gótok nagy kegyetlenséggel végigdúlták egész Trákiát. A birodalmi sereggel 378-ban Hadrianopolisznál ütköztek meg, s itt elesett maga a császár, Valens is. Ez volt a barbárok első győzelme a rómaiak fölött, s sokan ezt a csatát tekintik a középkor kezdetének.

Az új császár, Theodosius (378–395), hogy véget vessen a gótok fosztogatásainak, taktikát változtatott. Athanarich a nyugati gótok egy részével Erdélyben maradt, de ő is menekülni kényszerült a hun nyomás erősödésével. átkelt a Dunán, csatlakozott a már itt lévő gótokhoz, akiknek vezérét, Frithigert, nemsokára megölette. Theodosius Athanarichot – akit a gótok vezérükké tettek – egyezkedésre Konstantinápolyba hívta. Jordanes följegyzi a gót vezér ámulatát: „Íme, látom tehát mindazt, amit hitetlenkedve annyit hallottam, ennek a nagy városnak hírnevét.” – És hol ide, hol oda fordítva szemeit, majd a város fekvését, a hajók közeledését, majd a híres falakat csodálja, bámulva a különböző nemzetiségű népeket, mint valamely medencében különböző részekből összefolyó vizet; majd a soron álló katonaságot is megpillantván így szólt: ”Valóban földi isten a császár és mind, aki ellene emeli kezét, méltó a halálra.” Athanarich nem sokáig élvezhette a főváros vendégszeretetét, mivel pár hónap múlva meghalt. A császár „méltó temetést rendezett számára”, maga is személyesen részt véve a gyászmenetben.

Theodosius a gótokat Helleszpontosznál telepítette le, ahol megkapták a szerződés szerinti földeket. A császár halála után azonban a gótok – „megfosztva a szokásos ajándékoktól, s mivel féltek, hogy a hosszú békében vitézségük fogyatkozást szenved” – Alarich személyében királyt választottak maguknak. Alarich a Baltok híres családjából származott, „akiknek nemessége  az  Amaloké  után  következett”, minthogy a többiek közül kitűnt bátorságával. Régóta viselte a Balt, azaz Merész nevet – magyarázza Jordanes.

Alarich, miután királlyá választották, „övéivel tanácsot ült – Jordanes szavaival –, és rábeszélte őket, hogy inkább saját fáradságukkal szerezzenek maguknak országot, semmint hogy tétlenségben idegennek szolgáljanak”. Elindult tehát népével Macedónián, Trákián és a Peloponnészoszon át, megölve a férfiakat, magával hurcolva az asszonyokat és az állatokat, felégetve a falvakat. Csak azoknak a városoknak kegyelmezett, amelyek megvásárolták a békéjüket.

Theodosius után, aki utoljára egyesítette uralma alatt a Római Birodalom keleti és nyugati részét, két fia között ismét megoszlott a hatalom: Honorius Nyugat, Arcadius Kelet császára lett. A két fivér mellett ambíciózus hadvezérek szították a féltékenységet, és rivalizálásuk nagymértékben elősegítette a birodalom további katonai és politikai gyengülését. Az aquitániai Rufinus, Arcadius főminisztere, a gótok ellen Keletre akarta hívni a császári hadsereget, azonban Honorius hadvezére, a barbár származású Stilicho nemcsak visszatartotta a hadat, de gót segédcsapatainak vezérét, Gainast, Konstantinápolyba küldte, aki ott 395-ben megölte Rufinust.

Stilicho közben megérkezett hajóhadával a Korinthoszi-öbölbe, s megállította a gótok seregét. Arcadius Stilicho hatalmára féltékenyen, Alarichot Illyricum katonai parancsnokává tette. Ez olyan provincia urává tette a barbár királyt, ahonnan egyaránt fenyegethette mind a keleti, mind a nyugati birodalmat.

Stilicho, hogy hatalmát megerősítse, Rómába ment, és feleségül vette Honorius lányát. Négyéves viszonylagos béke után Alarich felkészült itáliai hadjáratára. 402-ben, kihasználva Stilicho galliai tartózkodását, átkelt az Alpokon, elfoglalta Isztriát, Venetiát, s Milánót fenyegette, ahonnét a császár elmenekült. Stilicho azonban seregével visszatért, elvágta Alarich  útját, visszaverte a gótokat, s győzelmesen vonult be Rómába. Itt látta azt a gladiátorjátékot, amelyben megölték Télémachos szerzetest, aki lement az arénába, hogy megakadályozza a véres játékot. Mártíriumával elérte célját, mivel ez volt az utolsó gladiátorküzdelem Rómában. (403)

405-ben újabb támadás érte a birodalmat. Észak-Itáliába vandál, burgund és svév vegyes csoportok törtek be. Stilichónak sikerült ugyan az ellenséget megsemmisítenie, de a következő év végén a rajnai limesen áttörő barbárok szinte ellenállás nélkül dúlták végig egész Galliát. 408-ban meghalt Arcadius keletrómai császár, s utódja a mindössze nyolcéves gyermek, II. Theodosius lett. Felvetődött a birodalom újbóli egyesítésének gondolata is. Ambíciói érdekében Stilicho tárgyalásba kezdett Alarichkal, akinek már korábban is zsoldott fizetett. átengedte a gót királynak egész Illíria kormányzását. A Honorius körüli riválisai azonban gyalázatosnak tartották a barbár vezérrel való egyezkedést, s fölhasználva a katonák elégedetlenségét, Stilichót megölték híveivel s gót zsoldosainak családjaival együtt. Az életben maradt gót segédcsapatok katonái Alarichhoz fordultak, aki azonnal Itáliában termett, s egyenesen Róma felé vezette seregét. A város falai azonban megállították. Alarich körülzárta a várost, így az élelem nélkül maradt lakosságot az éhínség egyezkedésre kényszerítette. Alarich nagy mennyiségű aranyat kért váltságdíjul. Ötezer font arany, harmincezer ezüst és nagy mennyiségű textília volt a zsákmány. Hogy kifizethessék, a rómaiak kénytelenek voltak a szobrokat is beolvasztani.

A gót király egy időre visszavonult Toszkánába, ahonnét tárgyalást kezdett Honorius császárral, aki 404 óta a jól védhető Ravennában rendezkedett be. Alarich a fővezéri címet kérte, ezenkívül Dalmáciát, Venetiát és Noricumot. Kérését azonban a császár elutasította.

409-ben másodízben indította gótjait Alarich Róma ellen. A szenátust arra kényszerítette, hogy Attalus városparancsnok személyében ellencsászárt nevezzen ki. Az újonnan kreált császárral magát a római hadsereg főparancsnokának, sógorát, Athaulfot pedig a palotaőrség parancsnokának neveztette ki. Majd az új császárral együtt Ravenna felé vonult. A várost Alarich személyes ellensége, a szintén gót származású zsoldosvezér, Sarus védte. Sikerült neki a császárt visszatartania, aki Konstantinápolyba akart menekülni. Alarich ismét tárgyalásba kezdett. Békülése jeléül elküldte Honoriushoz a császári jelvényeket, amelyektől megfosztotta a nemrég császárrá tett Attalust, akivel egyébként elégedetlen volt. Honorius azonban ezúttal sem tanúsított készséget a tárgyalásra. Jóllehet korábbi követeléseihez képest a gót király már csak Noricumot kérte, a császár nem kívánt a barbárral egyezkedni.

Ekkor Alarich – immár harmadszorra – Róma ostromára indult. 410. augusztus 24-én seregeivel bevonult a városba, ahová a gallok óta nem lépett ellenség. A város utcáin, ahol századokon át a győzelmes triumfusok hirdették a rómaiak győzelmét, most zsákmányra éhes barbárok vonultak. Az eseményt történelmi sorsfordulónak is tekintik, mintegy szimbólumát annak, hogy Róma a barbároké lett. A gótok később büszkén hivatkoztak rá, hogy Alarich nem rombolta le a várost „más barbárok szokásához hasonlóan”. Megkímélte a műemlékeket és a templomokat, de katonái hat napon keresztül szabadon rabolhattak. Az itt összeszedett zsákmány képezte a híres nyugati gót királyi kincstár alapját.

Róma után Alarich tovább vezette seregét Campaniába. Kifosztották Capuát, Nolát. Dél-Itáliában a barbár katonáknak a pálmafák alatt a szenátorok fiai és leányai töltötték tele aranykupáikat falernói borral. Igaz, a gótok raboltak, fosztogattak, de nem romboltak, nem gyújtogattak. Céljuk a megtelepedés volt, nem tönkretenni, hanem élvezni kívánták a meghódított területet. Azonban Itáliában csupán szőlő- és olajligeteket találtak, és nekik gabonaföldekre lett volna szükségük. Jordanes azt írja, hogy a gótok, akik addig csak tejet ittak, Itáliában láttak először szőlőskerteket. Alarich, miután megtudta, hogy a gabonát Itáliába Szicíliából és Afrikából szállítják, hajók szerzésével készülődött az átkelésre. Azonban mielőtt a messinai szoroson átkelhettek volna, 410 végén, harmincnégy évesen, váratlanul meghalt.

Alarich ariánus keresztény volt, gótjai vezérüket mégis pogány módra temették el. Sírja fölé nem állítottak római emlékművet, nem emeltek tumulust (halomsír) sem, amely alatt barbár szokás szerint trónolt volna kincseivel együtt. A Busanto folyót elterelték, s „medrének közepén egy rabszolgacsapattal sírt ásatnak, amelynek mélyébe Alarichot sok kinccsel együtt leeresztik, s miután a vizet ismét medrébe bocsátották, az összes sírásókat megölik, hogy a helyet többé senki meg ne találhassa...”.

Alarich nyugati gót király a zsákmány- és földszerző, honfoglaló barbár vezér tipikus alakja volt. Katonai ereje tényleges hatalmat biztosított számára. Hadvezér volt, de nem törekedett a császári cím megszerzésére, méltányolta a római intézményeket, a császárságot, a szenátust, nem rombolta le az épületeket; élvezni kívánta a római kultúra áldásait és luxusát. Akarata ellenére lett a birodalom rettenetes ellenfele, mivel ő volt az első barbár uralkodó, aki elfoglalta Rómát, a birodalom fővárosát.