RÓZSA GYULA

BARCSAY

JENŐ

KOSSUTH KIADÓ

PEST MEGYEI MÚZEUMOK IGAZGATÓSÁGA

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Barcsay Jenő       4

A festő életrajza

Irodalom

Barcsay Jenő

(1900-1988)

Barcsay Jenő a huszadik századi magyar művészet messze kimagasló alakja, hat évtizeden át erkölcsi és szakmai mércéje, közvetve és közvetlenül generációk meghatározó mestere.

Életrajza szakmai életrajz, mert amióta tizenkilenc esztendős korában, 1919-ben elhagyta erdélyi szülőföldjét és a Képzőművészeti Főiskola növendéke lett, biográfiájának fordulatai és eseményei kizárólag pályafordulatok és a művészet történetének eseményei. Családot nem alapított, gyermekei nem voltak, privát életéről említésre méltót nem jegyeztek fel. Olyannyira csak a hivatásának élt, személyes históriája olyannyira egy, a közösségnek alkotó festő históriája, hogy a könyvvégi életrajzban sem találni egyebet, mint kiállítások, ösztöndíjak, megbízások és elismerések adatait.

Ez a história azonban már a kezdeteknél sem tipikus. A néhány évig magánpatrónus által támogatott, ennek megszűntével később annál többet nélkülöző növendéket Vaszary János osztályába vették fel, ahonnan két év múlva Rudnay Gyulához kérte át magát. Minthogy a kortárs művészéletrajzok jobbára ellentétes irányú főiskolai mozgásokról tudósítanak, minthogy Vaszary és Rudnay a kor talán két legtekintélyesebb, de talán legkülönbözőbb főiskolai tanára volt, érdemes közelebbről megismerni azt az évtizedet, amely mesterünk főiskolai felvételijétől huszonkilences, második párizsi ösztöndíjáig tartott.

Barcsay a lehető legkevésbé szerencsés pillanatban lépett művészpályára. Tizenkilenc ősze az ellenforradalmat, a fehérterrort jelentette a magyar történelemben, és a provincializmus, az agresszív konzervativizmus, a diszkontinuitás kezdetét a művészeti életben. A minapi, a forradalmakkal többé-kevésbé kompromittálódott korszerű és avantgárd művészetet nem ismerték el, elhallgattatták és emigrációba kényszerítették, a szellemi folyamatokat megakasztották. A Nyolcak, a forradalmi aktivisták, mindazok a mesterek, akiknek a méltó utódját később az érő Barcsayban látja majd a kritika, évekre vagy örökre szétszóródtak Bécs, Moszkva vagy Párizs irányába, nevük, munkásságuk tabu lett, vagy felemlítve inszinuáció tárgya. A hivatalosan felkarolt művészet szellemiségében keresztény-nemzeti volt, ízlésében, stílusában neobarokk konzervativizmus. A Barcsayt megelőző korosztály, a még a világháború előtt induló Szőnyi-Aba-Novák-generáció bizonyos újklasszicista Árkádia-festészetben kereste avantgárd tapasztalatainak hasznosíthatóságát.

Barcsay két főiskolai mestere nem sorolt be később sem. Ami Vaszary Jánost illeti, ő éppen ekkor, a háború végén jutott a közelébe annak a szenvedélyes expresszionista festésmódnak, amely a német századelő, kivált a Die Brücke csoport sajátja, iskolát teremtő nagyhatású érzelmi piktúrája volt. Vaszary sem ekkor, sem később nem engedett az ízlésterrornak, haláláig vállalta az akkor itt már-már megbélyegzőnek számító modern minősítés következményeit - beleértve ez utóbbiba azt is, hogy később eltávolították a főiskoláról.

Barcsay nem mesterének modernsége, hanem annak szakmai fölénye, a számára nyomasztó tanítási módszere miatt távozott a Vaszary-osztályból. Visszaemlékezéseiben megírja, hogy egyszerre olyan közösségbe került, ahol tanár és tanítványok már sokkal többet követeltek annál, amennyit ő igazi szakmai előzmények híján teljesíteni tudott, úgy érezte, lejjebb, az alapoknál kell kezdenie. Röviden: meglepő önkritikával, huszonévesekre ritkán jellemző tudatossággal kérte magát a hagyományosabb tempóban tanító Rudnayhoz.

Rudnay nem kevésbé magányos, iskolákon és művészcsoportokon kívül tevékenykedő mestere a hazai piktúratörténetnek. Bizonyos expresszivitást, heves foltfestésben megnyilvánuló szenvedélyességet az ő képeitől is nehéz volna megtagadni, mindez azonban, kivált korai korszakaiban Munkácsy-hagyományokat követő súlyosságban, lélektani-szociális elkötelezettségben teljesedett ki.

RUDNAYTÓL CÉZANNE FELÉ (1923-1930). Barcsay pályakezdésére egyértelműen a Rudnay-példa volt hatással, és ez a hatás később is ott izzik a mestere festészetével látszólag semmiféle viszonyban nem lévő képeinek mélyén. Mesterétől nemcsak azt tanulta meg, amiért hozzá csatlakozott, azaz a szakmai alaposságot, az elmélyült, kitartó munkát, hanem - legalábbis egy időre - örökölte a Rudnayt jellemző érdeklődést, világfelfogást és témakört is. Ez utóbbit erősítette az alföldi festészet felségterületén, a Vásárhely-Makó körzetben eltöltött főiskola utáni idő és az Endre Bélával kialakult meghitt kapcsolat is - a pályakezdő Barcsay tájábrázolásai az alföldi iskolába illeszkedő tájképek. Hatalmas horizontok és harmad képtérnyi egek, vihart prognosztizáló felhőzet és tépett tanyák, embert, szekeret, házat beszippantó hatalmas síkok, világító tócsák és magányos, sötét fasziluettek. Az ecsetjárás heves, ám már a kezdeteknél biztos, a foltok tépettek, a formák elizzanak, s végig valami fiatalságnak ellentmondó komoly-komorra hangoltság jellemzi, amelyet csak azért nem írhatunk egyszerűen a Rudnay-hatás számlájára, mert tudjuk, hogy úgyszólván a pálya végéig megmarad.

Nem kevésbé Rudnayra utaló, de nem kevésbé igazolt, belülről fakadó vonás a fiatal festő vonzódása a lélektanilag különös és a társadalmilag marginális iránt. Visszaemlékezései szerint első növendéki sikereit egy falubolondja-portréval vívta ki egy főiskolai művésztelepen, de az ugyanakkorra, kilencszázhuszonháromra datált fehérgalléros Kisfiú is valami végtelen, beteges gyerekszomorúságnak vagy koravénségnek a szívszorító képe. A festő együttérzése, szokványtól eltérő figyelme a szomorú Testvérek, egy Beteg gyermek, egy újabb Bolond felé fordul. Kubikosokat fest (amely talán egyetlen-egyszer árulja el vonzalmát szeretett Mednyánszkyja iránt), és egyebek között a Szegények és a Vakok rézkarcait készíti el a kor jellegzetes Árkádia-stílusában.

A Vakok rézkarc tömbös, plasztikussá tömörített emberformái, a kilencszáz-huszonhétre datált Beteg gyermek és Kubikosok sallangtalan, már-már geometrikussá egyszerűsített ruharészletei azt jelzik, hogy nem előzmények nélkül érték a párizsi modern élmények a huszonéves Barcsay Jenőt. Az utóbbiak méltatásához kötelező megemlékezni arról, hogy a két világháború közötti konzervatív-provinciális művészetpolitika megtette azt, amit utódai később nemigen: állami pénzen, állami ösztöndíjjal külföldi tanulmányútra küldött fiatal tehetségeket - és nem csupán a politikailag szövetséges, szellemileg példának tartott fasiszta Olaszországba. Barcsay két ízben, 1926/27-ben és 1929/30-ban kapott ilyen ösztöndíjat, és ha fellengzősség volna is azt írni, hogy ezek nélkül a tanulmányutak nélkül nem lett volna belőle Barcsay, bizonyos, hogy keservesebben, kitérőkkel lett volna az.

Első párizsi útján még az impresszionisták, Matisse, majd Cézanne hatott elementáris erővel az elszigetelt Magyarországról érkezett festőre, a másodikon felfedezi magának Picassót és a kubizmust. Cézanne közvetlen hatását azok a több nézőpontot alkalmazó, a tárgyakat feszes geometrikus fegyelembe tömörítő gyümölcscsendéletek bizonyítják, amelyek a francia mester műveihez hasonlóan még őrzik a természetes látvány illúzióját, és amelyek kilencszázhuszonhét körüli dátummal tűnnek fel mostanában a műkereskedelemben. Utoljára az avantgárd mesterei komponáltak ilyen feszítő nyugalmú, súlyos csendéleteket a tíz évvel azelőtti Magyarországon. A kubizmus közelítését pedig azok a városi tájak jelzik, amelyeken a szó szoros értelmében válnak a házak kubusokká, a háztetők gúlákká és a hídnyílások hengerpalásttá.