FEJTŐ FERENC

BUDAPESTTŐL PÁRIZSIG

PÁRIZSTÓL BUDAPESTIG

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Előszó helyett       7

BUDAPESTTŐL-PÁRIZSIG

ELSŐ RÉSZ. SZÜLŐFÖLDEMEN       12

Egy soknemzetiségű família       13

Mit jelentett Ferenc József uralma alatt születni       13

Anyám emléke       15

Apám       16

A háború       17

A háború után. A forradalmak       18

Kossuth és Deák       20

Forradalom és ellenforradalom

A gimnázium

Második anyám

Kamaszévek

Zágrábi vakációk

A Horthy-rendszer konszolidációja

Fölfedezem Adyt

Szerelmes barátság

A magyarok és a zsidók

Érettségizett úr, sétapálcával

Áttérés Pécsett

Anna, a munkáslány meg a Batsányi Társaság

Találkozásom Szabó Dezsővel

Kornél öcsém

József Attila

Alighogy kommunista – máris eretnek

Börtönben

Nagykanizsai közjáték

Házasember és szociáldemokrata

Végre dolgozom

Népiesek a demokraták ellen

Jugoszlávia, 1934

Irodalmi pályakezdés

A Szép Szó születése

Mit jelentett számunkra Bartók Béla

Vissza a Szovjetunióból – pedig nem is jártam ott…

Radnóti Miklós

Prága, majd Párizs

Bécs, néhány hónappal az Anschluss előtt

Attila halála

Távozom Magyarországról

MÁSODIK RÉSZ. EGY MAGYAR FRANCIA

Az Isten: valami szörnyű

Clara

Az emigránsok

Hevesi András

Dormándiék

Károlyi Mihály

Egy kis pszichoanalízis (és egy kis marxizmus)

Polémiák

A francia színtér, avagy a francia haza állapotja

Az édes Franciaország, a „douce France”

Ismét Párizsban

Vakáció… és háború

Emigránsveszekedések

HARMADIK RÉSZ. SZÁMŰZETÉS A SZÁMŰZETÉSBEN

A győztesek diadalestje

Irány: a „még meg nem szállt” övezet

A Pech del Luc

Behatolás a Második Császárságba

Hírek Magyarországról

Konzervdobozba Franciaországgal!

Fehér kenyér

Munkával töltött órák

Ellenállás

Egy hős halála

A magyar, aki megmentett egy francia falut

Felszabadulás

NEGYEDIK RÉSZ. MEGPRÓBÁLUNK ÚJ ÉLETET KEZDENI

Fiam, Károly

Évek és életösztön

Magyarország és a magyar zsidók

Infandum… renovare dolorem

Jobb meggyőződésem ellenére

Károlyiék

Határozatlanság és menekülés

Találkozás Lukács Györggyel

A Rajk-per

Ismét Lukács

Végre eretnek?

Raymond Aron és A népi demokráciák története

Sztálin halála

Az ártatlanság bebizonyításának nehézségeiről

Titónál

A Nagy Imre-jelenség

Találkozás egy bűnbánóval

Mégiscsak Franciaországban élek…

Ismét Jugoszláviában

A felkelés

Küzdelmek és jutalmak

Royaumont-i esték

Az Arguments és csapata

Algéria és De Gaulle

Túlfeszítettség és föloldódás

Isten és az ő zsidaja

Kommunizmus és antiszemitizmus

Izraelben

Camp David

Testvérvillongás

Berlin, 1963

Fidel Castro Kubája

Prága, 1967–1968

Beavatkozni vagy sem?

Contrepoint

Végre Herr Professor

Amerika felfedezése

Régi trükkök, újabb illúziók

Dél-Korea: diktatúra a gazdasági fejlődés jegyében

A szociáldemokrácia vége?

Kertek és szőlőskertek

Magyar nap Londonban

Utolsó beszélgetés Raymond Aronnal

Uraim! Éljen Lengyelország!

A hitet kereső európai értelmiségiek új mítosza: a harmadik világ kultusza

Túlélők és eltávozottak

A négyek bandája

Rehabilitációm

Séták Milovan Đilasszal

Az eseménydús 1985-ös esztendő epizódjai

Ionescónál

Amerika, Amerika! (1985)

Üzenetem

PÁRIZSTÓL-BUDAPESTIG

Újságírás, történelem, irodalom

Marx és a marxizmus

Az életpálya alakulása Franciaországban

A Habsburgok

Francia politikusok és államférfiak

Nagy Imre és Dubček

Tito és a titoizmus

A kommunizmus végnapjai

Harmadik világ, harmadik út

Francia és olasz kommunisták

A magyar rendszerváltás

A globalizációról

Történelemszemlélet

Feleségemnek, úgy is

mint figyelmes munkatársnak

egy életen át,

Gyermekeimnek és unokáimnak,

Nővéremnek, Öreg és ifjú barátaimnak

„Emlékezőtehetséged napról napra romlik. Úgyhogy sietned kell.”

Eugène Ionesco

„Alapjában véve Ferenc József alattvalója maradtam, akit a sors szeszélye Párizsba vetett.”

Manès Sperber

„A népek – még inkább, mint az egyének – ellentmondásos érzéseket váltanak ki belőlünk: egyszerre szeretjük és gyűlöljük őket.”

E. M. Cioran

„Ezután Jób még száznegyven évig élt, és látta fiait és unokáit negyedíziglen.”

Jób könyve

„Éltem.”

André Gide

Előszó helyett

1945 elején Jacques Doris azzal indította új folyóiratát, a Variétét, hogy „merész és szélsőséges, barokkos és egyedi” lesz – a munkatársak között volt Paul Valéry, Jean Paulhan, Jacques Prévert, Albert Camus, Maurice Foesca és mások –, és variációt kért tőlem a következő témára: szereti-e Franciaországot a bevándorló, a befogadott, s ha igen, miért? A kérdés érdekelt, izgatott, annál is inkább, mivel Franciaország és a franciák iránt érzett szerelmem, mint minden szerelem, nem volt mentes az ambivalenciától. Az alábbiakban olvasható a válasz, amelyet másnap juttattam el Jacques Dorishoz, egy éjszaka munkájának eredményeképpen és nem minden merészség nélkül, mivel ez volt az első olyan nyilvánosságnak szánt szövegem, amelyet franciául írtam. Változtatás nélkül jelent meg – innen stílusbéli botlásai – a Variété első számában, Hommage, vagyis hódolat, tiszteletadás címmel. Úgy vélem, alkalmasabb előszót nem illeszthetnék e könyv elé, történészi és emberi pályafutásom ábrázolásaként:

Gyakran föltettem magamban a kérdést, hogy miért szeretem Franciaországot legalább úgy, mint a szülőhazámat, és egészen biztosan jobban, mint a világ bármely más országát, akár ismerem, akár nem. Bevallom őszintén, hogy ez a szerelem – mert az! – mindeddig ellenállt mindenféle elemzési kísérletnek. Azt sem tudom, mikor és hogyan kezdődött.

Franciaországgal első ízben egy gimnáziumi osztálytársam nevelőnőjének személyében találkoztam. Louise Grandedame-nak hívták. Nevével ellentétben a „Nagy Hölgy” – picike volt, nagyon vékony és igen-igen alázatos: nyomasztotta a feladat, hogy beleverje a mi kemény koponyánkba a francia nyelvtan alapelemeit. Az édes Franciaországot akkoriban számtalan Rendhagyó Ige lakta országnak láttam, s viszolyogtam tőle, akárcsak attól a személytől, aki mindenre elszánt bátorsággal képviselte.

Milyen gonoszak voltunk mi, gyerekek, s mily kegyetlenek! Amikor a kisasszony az ő szép hazájáról beszélt – „meglátják majd, hogy nincs szebb ország a világon Franciaországnál!”, igen, jól emlékszem erre az oly sokszor és oly nagy gyöngédséggel ismételt kijelentésére –, kitört belőlünk a kacagás. Akkoriban még megelégedtünk a saját hazánk szépségével. És hát, ugye, Franciaország az ellenségünk volt. Trianon megtestesítője, Trianoné, ahol aláírták a bennünket jogtalanul elítélő, igazságtalan békediktátumot, mint tanáraink mondták. Úgyhogy nemsokára abba is hagytam a francialeckéket.

Mikor és miként lett számomra Franciaország az imádott szavak és imádott nevek országa, a derűs égbolt, a testvéri fák, folyók, a testvéri nők és férfiak országa, az az ország, amelynek neve a szabadságot, a kedvességet és a jóindulatot jelentette? Nem tudom. Tizennégy éves lehettem, talán tizenhat, amikor ábrándozni kezdtem Franciaországról, úgy, ahogyan általában nőkről álmodozik az ember. Talán Baudelaire költeményei,{1} talán Balzac Szamárbőre – e két könyvért rajongtam egészen ifjú koromban, jóllehet a felét sem értettem a bennük olvasottaknak –, szóval meglehet, Baudelaire és Balzac nyomán fedeztem fel Franciaországot. Belélegeztem Franciaország illatát, elringattak a francia dalok, megtanultam az összes rendhagyó igét, megtanultam a királyok és a forradalmak történetét, a francia verseket és a francia megyéket. Párizs térképét lassan sokkal jobban ismertem, mint Budapestét.

Öcsém abban a reményben élt, hogy majdan francia tengerész lesz: szorgosan gyűjtögette a Földközi-tengerről és a tengerjáró hajókról szóló könyveket és információkat, a tengert és hajóit ábrázoló képeket. Számomra Franciaország volt ez a tengerészet. Viszont – s ezt ma már nem tudom megmagyarázni – nem éreztem szükségét, hogy odautazzam. „De az embert vágyai vezérlik” – írta Petőfi, aki oly gyönyörűen tudta versbe önteni a közhelyeket. Lehet, hogy nem vágytam Franciaországba? Valami rejtett folyamat eredményeképpen – mint amikor a tavasz ébred hirtelen a természet alapos előkészítő munkája nyomán – Franciaország lett az én egyedüli vallásom. Szememet Párizsra vetettem, de menni máshová mentem, mégpedig sokfelé: Ausztriába, Németországba, Prágába és Belgrádba, Velencébe és a Fekete-tenger partjára. Nem mertem szembenézni a valóságos Franciaországgal, amely körül az érzelmeim kikristályosodtak? Meglehet.

Amikor aztán rászántam magam és elutaztam Franciaországba – ó, mily sekélyes volt az ok: az 1937-es világkiállítás! –, nem ért csalódás. Egyetlen meglepetés ért: minden ott volt a maga helyén. A Concorde tér és Versailles, a Nemzeti Könyvtár és a Szent Mihály útja, a Furstenberg utca és a Contrescarpe tér. Szóval minden. És éppen ez volt az, ami életem legfurcsább örömét szerezte: úgy jöttem Franciaországba, mintha hazajönnék – nem nagy hirtelen, hanem nagyon is természetesen és fokozatosan. A Place Royale-on{2} laktam; ablakomból kilestem Victor Hugo jövés-menését, és Madame Sévigné kocsijának zörgése gyakorta ébresztett fel álmomból. Olykor még Ninon de Lenclos fülemüle-hangját is hallottam, elherdált fiatalságát siratta. Ott lakott egészen a közelemben.

Ne lepődjék meg senki francia, ha mosolygok rajta, amikor külföldinek néz vagy mond engem, amikor úgy bánik velem mint idegennel! Micsoda formalizmus! Külföldi, idegen, amiért a franciák számára kiejthetetlen nevű Nagykanizsa városában születtem? Külföldi, amiért magyar honfitársaimhoz hasonlóan hevesen és keményen ejtem a francia szavakat? A dolgok valóságérzéke sokszor jóval fejlettebb az emberekénél. Párizs utcakövei, Finistère hatalmas hullámai, a Dél mészkőplatói tudják, hogy az enyéim, hogy hozzám tartoznak, mivel megálmodtam őket.

Egy kedves breton asszony, annak a halásznak a felesége, aki bérbe adta nekünk saint-guénolé-i házának egyik emeletét, tökéletesen fogalmazta meg az igazságot:

–Ez egy magyar francia – válaszolta egy szép napon a csendőrnek, aki irántam érdeklődött nála.

–Jól mondtam, ugye? – kérdezte aztán tőlem.

–Igen, jól – bólintottam.

Az ő szemében Magyarország csupán Franciaország egyik távoli tartománya volt, olyan megye, ahol valami fura tájszólásban beszélnek az emberek.

Eszembe jut erről Hevesi András barátom – Simone de Beauvoirnak is barátja –, aki 1939-ben önként jelentkezett a francia hadseregbe, hogy „megvédje Boileau-t, Racine-t és Proustot Göbbels doktor ellen”, s aki 1940 augusztusában az épinali kórházban belehalt a harctéren kapott sebébe. „Magyar anyanyelvű francia író vagyok” – mondta egy ízben. Szép és alázatos tiszteletadás nyilvánul meg e szavakban. Mélységes igazságukat azzal is bizonyította Hevesi Bandi, hogy életét adta azért az országért, ahol bizony senki sem ismerte egyszerre kegyetlen és örömteli képzelőerejének első termékeit.

És mily tragikusan szép hódolat a sógoromé, aki néhány nappal azután, hogy önkéntesként jelentkezett a francia hadseregbe, ezt írta végrendeletében: „Ha elesem Franciaországért, a szabadságért halok meg.”

Eszembe jut az a fakereszt a Somme megyei Misery kis temetőjében: „André Hilmayer, meghalt Franciaországért 1940. június 6-án” – ez a felirata.

Franciaország, melynek földjében nyugszol, sose fogja azt mondani néked: „Takarodj, idegen, utállak!” Hanem így fog szólni hozzád, többször is: „Azoké vagyok, akik szeretik ezt az értelemdús és véráztatta szót: Szabadság.”

Nem egy külföldi, aki szívében ugyanilyen szerelemmel jött Franciaországba, keserűen beszélt nekem a közönyről, sőt ellenséges érzületről, amellyel a franciák némelyike fogadta közeledési próbálkozásait.

–A franciák nem szeretik a külföldieket – mondták.

De hát, kérdeztem tőlük gyakorta, miért is szeretnének bennünket? Amiért mi szeretjük őket? Minden egyes francia épp eléggé szereti önmagát ahhoz, hogy nélkülözni tudja a mások iránti szeretetet. Többségükben pedig az a mélyen gyökerező meggyőződés él, hogy kijár nekik a szeretet és a csodálat. Köztünk szólva, van ebben némi igazság. A francia nagyvonalúság kárpótol negyvenmillió egyén önzéséért. Ne vádoljunk minden franciát egyenként és egyénenként azért, hogy nem olyan nagy, mint maga Franciaország, hogy nem képviseli hitelesen és tökéletesen azt az együttest, mely az általunk szeretett Franciaország éghajlatából, tájaiból, szokásaiból, eszméiből, szenvedélyeiből, nyelvjárásaiból és múltjából tevődik össze. Nem arról van szó, hogy a franciák túlságosan kicsik, hanem arról, hogy Franciaország túlságosan nagy…{3}

Én mindig csak azt kértem a franciáktól, hogy tűrjék el, hogy örülök Franciaországnak, hogy élvezem Franciaországot.

Hálás vagyok a sorsnak, amiért lehetővé tette, hogy sok olyan franciát ismerjek meg – parasztokat, iparosokat és munkásokat, csendőröket és pékeket, orvosokat és útkaparókat –, akik föl tudtak emelkedni Franciaország magaslataira, akikben volt elég nagyság, hogy megvédjék Franciaországot, akikben volt elég lélekerő, hogy Franciaországért áldozzák életüket. Igen, ismertem én franciákat, akik hősök lettek, mindenféle lárma és csinnadratta nélkül, oly egyszerűen és természetesen, mintha a világ legkönnyebb kötelességét teljesítették volna.

Elsősorban te jutsz eszembe, François Jubin, kedves jó barátom, aki vidéki orvos voltál és a haditengerészet főorvosaként szereltél le; eszembe jut lángoló hazaszereteted, tiszta lelkesedésed, gunyorosan diákos és mégis oly őszinte kacagásod, tengerészhez illő, egyenes, szép tekinteted és ellenállásbeli katonáidnak szerényen elmondott szavaid:

–Ha száz életem volna, kilencvenkilencet Franciaországnak adnék, s csupán egyet tartanék meg magamnak, a feleségemnek és két kislányomnak.

Aztán – miközben mi csöndes megindultsággal figyeltünk – gondolkoztál egy darabig, majd így folytattad:

–Pedig hát szeretem a feleségemet és a két gyerekemet. És szeretek élni.

Sajnos, csak egy életed volt, amitől, fájdalom, megfosztottak. A te névtelen áldozathozatalod nem kisebb és nem kevésbé szép az én szememben, mint egy Péguy, egy Léo Lagrange vagy egy Gabriel Péri nagyobb visszhangot keltő áldozata.

Sosem voltam hajlandó hinni a francia dekadenciában, pedig sok francia vette tudomásul – számomra vérlázító könnyedséggel – az ország hanyatlásáról szóló teóriákat. Ami engem illet, sose volt szilárdabb a Franciaországba vetett hitem, mint történelme legsötétebb napjaiban. Mert, lelki egyensúlyom nagy szerencséjére, a világ napfogyatkozásának négy esztendejét olyan kisemberek között tölthettem, akiknek ösztöne különbnek bizonyult a felsőbb osztályok túlságosan is befolyásolható „értelménél”, „rezonjánál”.

Amikor a németek bevonultak a Vannes nevű bájos kisvárosba, másnap az öböl felé vezető úton találkoztunk egy parasztasszonnyal, csúcsos breton főkötőt viselt, futó pillantást vetett a vidám énekszóval menetelő fiatal egyenruhásokra, és így szólt:

–Egész szépen énekelnek. De én már csak megmaradok franciának, uram.

Nem énekeltek rosszul azok a németek, nem is harcoltak rosszul, korrektül viselkedtek, jóképűek és mosolygósak voltak – de a franciák mégis úgy gondolták, jobb, ha ők franciák maradnak. Hiába törölték el odafent, már a vereség másnapján, az általános választójogot, a franciák titkos szavazással újra megválasztották a Francia Köztársaságot. Reméltem, és örültem neki. Velük, mellettük szavaztam jómagam is. Mert én is jobb szerettem a szabad világ polgárai közé tartozni, vagyis: megmaradni franciának a szívemben.

Régi újságkivágások között találtam meg ezt a szöveget, negyven évvel a megírása után. Meghatottan olvastam újra. Ma persze kevesebb ifjonti fellengőséggel és árnyaltabban fejezném ki magam. Miért? Talán mert csalódtam a franciákban? Nem, valójában nem csalódtam bennük, hiszen a háború után, akárcsak előtte, alkalmam volt látni Franciaország ha nem is egészen makulátlan, de igazán emberi arcát. Mások kevésbé örvendetes tapasztalatokat szereztek. Én úgyszólván kiváltságosnak mondhatom magam. Később új barátokra tettem szert a háborút túlélő régiek mellett, és úgy gondolom, hogy bár a mai párizsiak, mindent egybevetve, összességükben gyanakvóbbak és nem olyan udvariasak, mint régen, s talán jobban idegenkednek a külföldiektől, mint annak idején, de Párizs levegőjét – és itt nemcsak a szellemi légkörre gondolok – még mindig jó belélegezni, ha összehasonlítom például Prága vagy Tokió levegőjével. A Malraux jóvoltából megújult város még mindig tartogat meglepetéseket a magamfajta fáradhatatlan és javíthatatlan kószálónak. Az én szememben Párizs továbbra is a világ legszebb városa.

Szeretek turistaként Rómába menni – igen, különösen Rómába! –, de New Yorkba, Londonba, Amszterdamba, Prágába is. Szeretek vissza-visszatérni Zágrábba, de – máshol élni, mint Párizsban, mint Franciaországban? Azt már nem! Az igazat megvallva, nem Franciaországban csalódtam én, hanem a franciákban, jóllehet rég tudom, hogy korántsem őszinte karteziánusok, és az egyenlőségnek sem őszinte hívei, bár talán csak azért nem, mert – mint már Heine megmondta – a francia gyomrok nem egyformák, mindig voltak arisztokratikus ízlésű emberek, akik jobban szerették a szarvasgombát, mint akár a legfinomabb burgonyát. De nem, nem is a franciákban csalódtam, hiszen ők megőrizték régi erényeiket és hibáikat. Fent idézett, 1945-ben írt szavaimból a náci vereség jelentőségéből fakadó reménység árad, meg valami kétségtelenül mélyen gyökerező messianizmus, az igazságban és szabadságban bővelkedő jövőbe vetett hit. Olyan reménység és olyan hit, amelyben – ma már látom – kevés volt a realitás. Igaz, még az olyan igazán realista államférfiak, mint Churchill is, beleestek a határtalan derűlátás csapdájába. Elég naiv voltam, hogy azt mondjam: „mi”, vagyis a szövetségesek, a totalitarizmus ellen harcolók megnyertük a háborút, tehát olyan békét fogunk létrehozni, amely legalábbis hosszú haladékot ad a békeszerető embereknek. Igen, lehet, hogy megnyertük a háborút, de a békét nem nyertük meg. De rosszul mondom. Nem nyertük meg sem a háborút, sem a békét.

A remény mégis megmaradt. Makacsul, elpusztíthatatlanul.

Ahogy könyvem magyar fordítását átnézem, azt hiszem, nincs más hozzátennivalóm, csak az, hogy figyelmeztessem a magyar olvasót: a franciáknak mondtam el az életemet. Tehát szükségképpen rövidebbre fogtam magyarországi szakaszának leírását, mintha a magyar közönségnek szólt volna a „mese”.

Párizs, 1989

BUDAPESTTŐL PÁRIZSIG

ELSŐ RÉSZ
SZÜLŐFÖLDEMEN

Mit jelent magyarnak születni

Akár tetszik, akár nem, azok szemében, akik ismernek, mindig is magyar maradok, és az is vagyok. Hiába akarnám tagadni, leleplezne utánozhatatlan, erősen dunántúli francia kiejtésem. Magyar vagyok, mert Magyarország a szülőföldem. És mert az anyanyelvem, de legalábbis az apanyelvem és iskolai nyelvem a magyar. (Azért a fenntartás, mert édesanyám, majd pedig nevelőanyám, édesapám második felesége, jobban tudott németül, illetve szerbhorvátul, mint magyarul.) Gyakran föltettem magamban a kérdést, hogy mit is jelent pontosan magyarnak lenni. A kérdést korántsem oldja meg a születési hely és a nyelv megjelölése. Ezeréves fennállása alatt Szent István királysága soknemzetiségű állam volt. Magyarok, németek, szlávok, görögök, románok, zsidók, cigányok együtt éltek a területén, vérük keveredett. Egészen 1840-ig a latin volt a hivatalos nyelv – az országgyűlésé, a jogszolgáltatásé, a főiskolai oktatásé. A jó barátok és általánosságban a felsőbb osztályok tagjai, akik tegeződnek, még ma is „szervusz”-szal köszöntik egymást, márpedig a servus latin szó, szolgát jelent. Az a szó, hogy „magyar” – évszázadokon keresztül nem annyira egy néphez tartozást jelentett, hanem egy államhoz tartozást, miként manapság a „brit” vagy a „jugoszláv”. A „magyar” csak a 18. század végétől, a német filozófusok – kivált Herder – hatására kezdett egyszerre nyelvet, kultúrát és nemzetet jelenteni. Ők ébresztették fel ugyanis a nemzeti érzést, és ezzel szították a napóleoni háborúkat. „Nyelvében él a nemzet” – mondta az újkori magyar nyelvtudomány megalapozója, Révay Miklós. Az ifjú magyar nemzedékek pedig nem szláv, germán vagy oláh eredetű királyaikat és szentjeiket tekintették mintaképüknek, hanem költőiket. A megújult magyar kultúra asszimiláló erejét jól szemlélteti az a körülmény, hogy a 19. század legnagyobb hazafias magyar költője, Petőfi Sándor, aki az 1848–49-es szabadságharc csatamezején esett el, egy Petrovics nevű, szerb származású kis fogadós és egy szlovák származású cselédlány fia volt. Babits Mihály, aki 1910 és 1940 között uralkodó pozíciót töltött be a magyar irodalmi életben, és aki egyébként a Nyugat című folyóiratban közreadta az én első próbálkozásomat, szintén szláv családból származott. Liszt Ferenc, ez a lángoló magyar hazafi, német volt. Molnár Ferenc, a híres Liliom és a még híresebb ifjúsági regény, A Pál utcai fiúk szerzője, zsidó volt, vagyis inkább – mint a magamfajta asszimilálódott zsidókról mondani illett – zsidó származású. (A vallásos vagy annak vélt zsidókat az „izraelita” szóval jelölték.) Napjaink egyik kiváló magyar regényírója és esszéistája, Kolozsvári Grandpierre Emil, hugenotta család leszármazottja, ősei annak idején Erdély protestáns fejedelemségében találtak menedékre. Különben elég lapozgatni a magyarországi telefonkönyveket – és nemcsak Budapestét, amely par excellence kozmopolita város (elnémetesedett, mondják némelyek, elzsidósodott, állítják a fajgyűlölők), hanem bármelyik magyar vidéki városét –, hogy már a nevek alapján is megállapíthassuk: heterogén nép a magyar. Ez természetesen nem könnyítette meg a mindennapi életet egy olyan korszakban, amikor mindenkinek több nemzedékre visszamenőleg kellett igazolnia származását, és amikor – Franciaországból és Németországból importált eszmék befolyására – némelyik író és publicista föltette a kérdést, hogy ki valódi magyar és ki nem, hogy ki a „mélymagyar” és ki nem.{4} Így aztán gyerekkoromban és serdülőként tanúja voltam annak, miként alakult át egy általában toleráns nép, amely sose küldött máglyára se boszorkányt, se eretneket, se zsidót, olyan néppé, amely végül engedett a legbrutálisabb türelmetlenség csábításának. Vagy legalábbis olyan néppé, amelynek jelentős része közömbösen szemlélte az 1940-es esztendők kegyetlen orgiáit.

Egy soknemzetiségű família

Mint az Osztrák–Magyar Monarchiában oly sok család, a mi családunk is bizonyos értelemben soknemzetiségű, vagy legalábbis sokkultúrájú volt, mivel ebben a birodalomban szabadon közlekedtek és költözködtek az emberek. Én Magyarország egyik délnyugati kisvárosában születtem, nem messze a Balatontól, egészen közel a horvát határhoz, Nagykanizsán, apám szülővárosában. Anyám viszont Zágrábban jött a világra, annak a Horvátországnak a fővárosában, amely a második századtól kezdve egészen 1918-ig Magyarország része volt, és amely többé-kevésbé magyar uralom alatt állt. Zágrábban, pontosabban Mirogoj árnyas temetőkertjében nyugszik anyám. A nagyon is mozgalmas Zágrábhoz képest, amelynek arisztokratikus és ünnepélyes óvárosa Budára emlékeztet, Nagykanizsa – Canisia a 13. századi térképeken, Gross-Kanizsa nagyapám házasságlevelén – hitványnak tűnt, túlságosan kispolgárinak és egyáltalán nem kellemesnek.

Nem én voltam persze az egyedüli, aki fintorgott, amikor szülővárosa került szóba. Montaigne írta jó barátjáról, Étienne de la Boétie-ről, hogy jobb szerette volna, ha nem Sarlat-ban látja meg a napvilágot, hanem Velencében. Pedig hát Sarlat szép és vonzó város. De az én szememben Nagykanizsa a hétköznapokat, az iskolát, a betegségeket és gyakran az unalmat jelentette, Zágráb viszont a kárpótlást mindenért, az odahaza magyarul beszélő nagyszülőknél töltött vakációkat. A nagyszülők Kiskőrösről települtek át Zágrábba, és magyar volt a nevük: Bonyhádi. Anyám halála után ők nevelték anyám első házasságából származó lányát, Nádát, aki hat évvel volt idősebb nálam és anyai szeretettel babusgatott. Nagykanizsa levegője – a várost különben általában Kanizsának mondták, pedig a közelében volt egy Kiskanizsa is – tehát meglehetősen egészségtelen volt. A közeli, még ki nem száradt mocsarakból gőzök párologtak. A legendák szerint Marcus Aurelius pannóniai látogatásakor itt kapta meg a maláriát, amely aztán végzett vele. Egy szó, mint száz: gyermekkoromban Zágrábban boldog voltam, Nagykanizsán duzzogtam. A kamaszodás kellett hozzá, az első szerelmek, a tanulás örömei, a környék természeti szépségeinek felfedezése, hogy megbékéljek vele, és ráeszméljek, hogy mitől lesz egy város várossá és történelmi jelentőségűvé.

Mit jelentett Ferenc József uralma alatt születni

Ferenc József uralmának vége felé születtem, Hitler uralma alatt épp hogy elkerült a halál; s néha fölvetődik bennem a kérdés: lehet, hogy egy újdonsült cár uralma alatt fogok meghalni? Nem a derűlátás jegyében kezdem tehát papírra vetni az emlékeimet. Optimizmusra nem ad okot a mai világ.

Atyai nagyapám, Fischel Fülöp Csehországban született (tőle örököltem második keresztnevemet, voltaképpen Fejtő Ferenc Fülöp vagyok), és tizenhárom évvel az én születésem előtt halt meg. A megsárgult fényképek komoly, sőt szigorú férfinak ábrázolják, ápolt kis szakállal. Egy Prága melletti kisvárosból, Lohovicból való. Családja, akárcsak Franz Kafkáé, a zsidó közösséghez tartozott, amely elég korán elsajátította a német polgárság nyelvét és kultúráját. Fischel Fülöp tipográfus volt, s 1849 után Pestre hívták egy szabadelvű, de udvarhű német nyelvű napilapnak, a Pester Lloydnak az alapítói. Ez az újság csakhamar Közép-Európa egyik legjelentősebb sajtóorgánumává fejlődött – úgyszólván közeli rokona volt a bécsi Neue Freie Pressének, a Frankfurter Allgemeine Zeitungnak és a Neue Zürcher Zeitungnak –, s az is maradt egészen 1944-ig. A Pester Lloyd egyik első főszerkesztője Veigelsberg Leó volt, a nagy irodalomkritikus Ignotus édesapja és az én egyik majdani legjobb barátom, Ignotus Pál újságíró és esszéista nagyapja.{5}

Miért volt szükség erre a jelentős német nyelvű újságra Magyarország fővárosában? Hát azért, mert az évszázad közepe táján a magyarországi ipari és kereskedelmi polgárság jórészt német bevándorlókból állt, ez vonatkozott a kisiparosokra és a szakmunkásokra is. Továbbá: 1849-ben Ausztria és az orosz cár hadai leverték a magyar szabadságharcot, amelynek Kossuth Lajos, a mi Mazzinink volt a vezére. A rá következő elnyomó uralmat Bach-korszaknak nevezték el Ferenc József Bach nevű belügyminiszteréről, a „normalizálás” szervezőjéről. Német volt a nyelve a Bécsből importált gazdasági liberalizmusnak is, amelyet aztán, az 1867. évi, nevezetes kiegyezés nyomán magáévá tett a magyar kisnemesség, a dzsentri. Ez volt az a réteg, amely kézben tartva a közigazgatást, mindent elkövetett, hogy „elmagyarosítsa” azokat a városokat, amelyekben a magyarok kisebbségben voltak.

Apám elbeszéléséből úgy tudom, hogy Fülöp nagyapával nagyon meg voltak elégedve a főnökei. Nagyapám szedte ki a Pester Lloyd címbetűit – nagy tisztesség volt ez akkor. Az 1860-as évek legelején azonban egy Jakob Markbreiter nevű kanizsai nyomdász „elszipkázta” Fischel Fülöpöt – faktornak, vagyis gyártásvezetőnek. Később, 1864-ben nagyapám 6500 forintért megvásárolta Markbreiter nyomdáját és feleségül vette az extulajdonos Fridrike nevű leányát. Markbreiter papa pedig Ausztriába, Grazba költözött, ahol is megalapította a lóvasutat. Közvetlenül a második világháború előtt még mindig Sechselburgnak – fillérvárnak – hívták azt a szélkakasos tornyocskákkal ékesített házat, amelyet Markbreiter a lóvasútjegyekből származó jövedelméből építtetett. Láthatja az olvasó, hogy a Monarchia, ez a nagy gazdasági egység mekkora mobilitást tett lehetővé lakosai számára. Prágától Kanizsáig, Graztól a horvátországi Eszékig (Markbreiter itt malmot vásárolt) könnyedén röpködött a vállalkozói szellem, s éppoly könnyedséggel cserélgette tárgyát: nyomda, lóvasút, malom stb. stb. Jórészt ez magyarázza a nosztalgiát, amellyel Ferenc József alattvalóinak magyarországi, csehországi, horvátországi leszármazottai „a régi szép időket” emlegetik; annak a korszaknak is megvoltak persze a rossz oldalai, groteszk és végzetes tévedései, de mégiscsak a növekedés és a remény periódusa volt. Nagyapám a magyar kultúrát választotta: Kanizsa és környéke elmagyarosításának egyik legfőbb bajnoka lett. (Ezen a vidéken akkoriban több volt a horvát, mint a magyar ajkú.) Ebben a küzdelemben hűséges társa volt jó barátja, Hoffmann Móric iskolaigazgató, akinek fia, Hevesi Sándor dramaturg, később, 1910 körül, a budapesti Nemzeti Színház irigyelt igazgatói székébe került. Hoffmann Móric unokája, Hevesi András pedig a két háború közötti időszak egyik kiemelkedő regényírója és kritikusa lett – és egyik jó barátom.

A magyarok akkoriban úgy érezték, fenyegeti őket a szláv és román kisebbségek gyors demográfiai növekedése és születő nacionalizmusa – kultúrájukat tehát állami kultúrává igyekeztek tenni. Mégpedig hittérítői buzgalommal. Ha valaki elsajátította a magyar nyelvet, magyarosította idegen hangzású nevét, „statisztikailag” automatikusan magyar lett. Csábító perspektíva volt ez a Budapesten tanuló, becsvágyó ifjú szlovákok, németek, románok számára, miként a hagyományaikkal szakító, jogegyenlőségre és meggyökeresedésre törekvő zsidók számára is. Zsidónak lenni: a zsidók többségének ez legföljebb az ősök hitéhez való ragaszkodást jelentette, ez pedig a nagy ünnepek megtartására korlátozódott. Ezek a zsidók különben inkább izraelitának mondták magukat, és, szemben az ortodoxszal, az úgynevezett neológ szertartást követték (ennek jegyében épült Nagykanizsa gyönyörű zsinagógája) – tehát a zsidók ahhoz a nemzetiséghez csatlakoztak, amely befogadta őket, amelynek kultúráját magukévá tették, s amelybe, döntésük szerint, integrálódtak. Fülöp nagyapám is magyar hazafi lett, sok magyar tankönyvet nyomtatott, aztán katolikus, református, olykor zsidó imakönyveket, majd megalapította a környék első magyar nyelvű hetilapját. Zala volt a lap neve, akárcsak a megyéé, ahol Kanizsa épült, s nemsokára napilap lett belőle. Mindig sajnáltam, hogy nem ismertem az öregurat, akiben egy dinasztiaalapító kvalitásai lakoztak.{6}

Hozzá kell tennem, hogy a zsidók még ott is a magyar kultúrát, a magyar műveltséget tették magukévá, ahol – mint Szlovákiában, Erdélyben, a Bánátban – a nemzeti kisebbségek már kezdték kialakítani a saját kultúrájukat. Magyarázza ezt egyrészt a magyar kultúra magasabb színvonala, másrészt az az általános érvényű szabály, amely szerint az asszimiláció – mint ezt kortársam, Veres Péter író és politikus szemrehányólag megjegyezte annak idején – „fölfelé” megy végbe, vagyis az uralkodó nemzet vagy az uralkodó osztály javára. Ez a jelenség persze nem kizárólagosan magyar. Az uralkodó osztályok attól féltek – vagy legalábbis osztoztak az attól való félelemben –, hogy a magyar nemzet elmerül a nemzeti kisebbségek áradatában, így aztán a zsidók által eredményezett számbeli növekedést a hatóságok jó szemmel nézték, annál is inkább, mivel a zsidók az ország korszerűsítésének szolgálatába állították kereskedői, pénzügyi, iparosi stb. tehetségüket. Innen a meglehetősen szokatlan zsidóbarátság, amely politikailag például a múlt század nyolcvanas éveiben nyilvánult meg, amikor a Bécsből irányított klerikálisok által terjesztett rituális vérvádat Eötvös Károly író, országgyűlési képviselő és ügyvéd a védelem nevében halomra döntötte; leleplezte az összeesküvést és bebizonyította a vádlottak ártatlanságát. Ez volt a híres tiszaeszlári per, melynek visszahatása a Dreyfus-peréhez hasonlítható, csakhogy ami az előbbit illeti, nálunk jóformán az egész ország ünnepelte Eötvös Károlyt. Csakis a magyarországi németek – sváboknak nevezték őket, még akkor is, ha nem voltak azok – szították az antiszemitizmust szakmai féltékenységből, mivel a zsidók magyarországi feltűnése előtt mintegy monopolhelyzetet élveztek a kereskedelemben és az iparban. Amikor azonban Magyarországot az első világháború után megcsonkították, megváltoztak a dolgok: elkeseredett versengés támadt a szabadfoglalkozásokban (amelyeket azelőtt a dzsentri megvetett), élesedett a verseny a sajtóban, a könyvkiadásban, az egyetemeken stb. A megkisebbedett, megcsonkult Magyarország súlyos alkalmazkodási válsága közepette nagy szenvedélyek kíséretében tört felszínre a bűnbakkeresés, amelyet Franciaországban oly mesterien elemzett René Giraud. Ott voltak persze a magyar republikánusok, demokraták, szocialisták, kommunisták, meg a nemzetközi szabadkőművesek, akiknek szintén a nyakába lehetett varrni a felelősséget az évszázados feudális elvakultság és nagyzási hóbort okozta szerencsétlenségért, amelyhez különben nagymértékben hozzájárult a versailles-i és trianoni békeszerződés manipulátorainak tudatlansága és tehetetlensége is. De hogyan is mellőzhették volna a hagyományos és szinte a gondviselés szolgáltatta bűnbakot, a zsidót? Hogyan is mellőzhették volna az antiszemitizmust, amely a reakciós demagógoknak évszázadok óta jól bevált eszköze egész Európában, de főleg annak kevésbé művelt vidékein?

Anyám emléke

Úgy véltem, hogy az a kedvezőtlen kép, amelyet az imént Nagykanizsáról festettem,{7} az első világháborút követő években alakult ki bennem, vagyis a nélkülözés és a nyugtalanság esztendeiben, amelyeknek szomorúságát főként édesanyám halála fokozta. Ötéves voltam, amikor meghalt, de halálhírét csak jóval később közölték velem. Rákbeteg volt; Fiuméban operálták, aztán egy ideig Zágrábban ápolták, de megmenteni nem tudták.

A fénykép, amelyet őrzök róla, a születésem előtti időszakban készült. Szép asszony volt, tornyos frizurájú, szelíd tekintetű. A képen fiumei lakásuk erkélyének korlátjára könyököl, és mosolyogva nézi kislányát, Nádát, aki nádszéken ül és a babájával játszik.

Emlékszem az okkersárga színű, nagy vidéki kúriára, Udinétől nem messze, Trieszt környékén, ahol nemegyszer nyaraltunk, anyám, féltestvéreim meg én, s ahol apám meglátogatott bennünket a hétvégeken. A ház Olga néni, anyám nővére trieszti férjének tulajdona volt; árnyas parkra nézett, a parkban lévő hintát felváltva használtuk – nem minden civódás nélkül –, jómagam meg a két unokanővérem, Alma és Léni; egyikük idősebb volt, mint én, a másik fiatalabb. A ház hosszú folyosóin délutánonként a lányok kis játék tűzhelyével babráltunk, és mindenféle fura ételeket készítettünk képzeletben. Késő délután néha elkísértük sétáira a ház tulajdonosát, a Cyrano-orrú Emanuel Priester bácsit.{8} Boldogan telepedtünk be a hintóba, melyet ő hajtott, úgy utaztunk a birtokot átszelő patak túlpartjára, hogy friss kenyeret hozzunk a molnártól, aki egyben pék is volt. Sóvárogva emlékszem vissza a nyári estékre, amikor minket, gyerekeket már lefektettek, és csak a nyitott ablakon át hallgattuk a felnőttek vidám társaságának lármáját, amelyből időnként kihallatszott édesanyám csengő kacagása. Fel-feljött, hogy megnézze, alszom-e, ilyenkor az arcomhoz szorította ajkát. Az örökre letűnt boldogság képeit látom most, a bőség, a gondtalanság képeit, meg a szabad közlekedés képeit is: hála az arányosan kiépített vasúti hálózatnak, semmi akadálya nem volt találkozásainknak – ki Nagykanizsáról jött, ki Zágrábból, Fiuméből vagy Udinéből. E kötelékeket rövidesen három országhatár szakította szét, akkor már útlevélre, vízumokra, devizára volt szükség. Sose fogok megbocsátani a mi Monarchiánk megcsonkítóinak!

Mialatt anyám Zágrábban haláltusáját vívta, apám – aki gyakran volt távol – engem Róza nagyanyámra és Jenny nővérére bízott, az utóbbi pedáns és ideges vénlány volt, de hozzám nagyon kedves. Edi öcsémet, aki akkor csupán egyéves volt, apám egyik nővére, Irén néni vette a szárnyai alá – gyermektelen asszony lévén azt remélte, hogy örökbe fogadhatja az öcsémet. Irén néni férjének, Holzer Mártonnak nagy szállítmányozási vállalata volt Zomborban. Ezt a dél-magyarországi várost 1918 után Szerbiához csatolták.

Hosszú évek múltán fogtam csak fel, hogy édesanyám volt az egyetlen nő, akit fenntartások nélkül szerettem, jobban mondva: ő volt az, akit voltaképpen minden későbbi szerelmemben imádtam.

Apám

Édesapám nagyon szép férfi volt, rendkívül megnyerő. Ábrándos, világoskék szemeit és jó modorát a fiam örökölte. Kedves és érzelmes ember volt apám, ebből adódott előszeretete Heine költészete, a zongoraművészet, az ének és Schubert dalai iránt. De ahhoz túlságosan diszkrét és szemérmes volt, hogy kimutassa, mit érez a gyermekei iránt. Viszont sem diszkréció, sem szemérem nem gátolta a szoknyavadászatban. (Két úgynevezett törvénytelen fivérem volt egy varrónőtől, elemi iskolás koromban találkoztam velük, de aztán többé nem láttam őket, s nem tudom, hogyan alakult a sorsuk.) Apám kedvelte a divatos operetteket, Strauss, Lehár, Kálmán Imre műveit. Kedvenc színésznője Fedák Sári volt, a korszak nagy csillaga. Ezzel szemben utálta a családi jeleneteket, amelyek elől, akár igaza volt, akár nem, a teljes hallgatásba menekült, némasága olykor napokig is eltartott. Különben könnyed és mosolygós karakterének ezt a vonását is örököltem, sajnos jellemének több más sajátossága mellett.

Tudtam, hogy szeret és becsül, sőt talán túlbecsül; jól láttam, hogy valahányszor valamilyen alkalommal búcsúcsókot váltottunk, fátyolos lett a szeme. Pofont csak egyetlenegyszer kaptam tőle, mégpedig egy korántsem helyénvaló megjegyzés miatt, amelyet nevelőanyám báli készülődése váltott ki belőlem: a fiatalasszony mélyen kivágott estélyi ruhát viselt, amely látni engedte hatalmas kebleinek körvonalait. Nem ismervén a szó pontos jelentését – tizenegy vagy tizenkét esztendős lehettem –, lelkesen felkiáltottam: „Olyan szép vagy, mint egy kokott!” Apám pofonja nagyot csattant a képemen.

1938-ban történt sietős távozásomkor – akkor még nem tudtam, hogy az elválás végleges lesz – sajnos nem volt lehetőségem ellátogatni szülővárosomba, hogy elbúcsúzzam apámtól és két fivéremtől. Soha többé nem láttam őket.

A háború

Az 1914-es háborúból kezdetben csak az izgalmas ünnepélyességet láttam, a háború vidám, kedélyes oldalát. Fölvirágozott szekerek görögtek városszerte, rajtuk teli torokból danászó fiatal parasztlegényekkel. „Megállj, megállj, kutya Szerbia!” – gajdolták. Mi haragudtunk a szerbekre, amiért meggyilkolták a mi Ferenc Ferdinándunkat!{9} Mindenki biztosra vette, hogy a háború rövid lesz, és hogy megnyerjük, mivel erősebbek vagyunk. Lapkiadó lévén, apám mentesült a katonai szolgálat alól; nem úgy féltestvére, Viktor, aki apai családomból elsőként tért át a katolikus vallásra, majd Szőnyi Sándorra magyarította a nevét. Ő az elsők közt ment a harctérre. Megsebesült, aztán Zágrábban ápolták, fölgyógyulása után pedig hadbíróvá nevezték ki, később rendőrkapitány lett Nagykanizsán. A háború alatt szobáját, nagyanya lakásán, távollétében egy cseh hadnagy foglalta el, aki civilben a prágai filharmonikusok hegedűse volt. A magyarok általában nem kedvelik a cseheket; én azonban szerettem a mi csehünket, mivel kedves ember volt és csodálatosan hegedült. Valamelyes kárpótlásként zongoránk némaságáért. Mert ezt a hangszert anyám távozása óta senki sem használta. Vártam, vártam, hogy édesanyám hazatér, mígnem egy napon azt mondja nagyanyám háztartási alkalmazottja:

–Sose fog visszajönni a te mamád, mert meghalt.

Megkérdeztem nagyanyámtól, igaz-e a hír. Magához szorított, és kitört belőle a zokogás. Kétségtelen, hogy akkor még nem fogtam fel, mit jelent a halál. Éppúgy játszottam az ólomkatonáimmal, mint azelőtt. Tény azonban, hogy – mint féltestvérem, Náda később elmondta nekem – extrovertált és vidám „kisördögből”, aki ráadásul, mint mesélték, nagyon szép kölyök volt, félszeg, zárkózott, nyafka gyerekké változtam. Egész életemben éreztem az igazi anya hiányát. Azt a néhány emléket, ami megmaradt bennem – karcsú szépségét, sétáinkat a városi parkban, és kivált a zongorajátékát (különösen Beethovent szerette) –, ma is féltett kincsként őrzöm.

Első játszótársaim nem a korombéli gyerekek voltak, hanem a szomszédasszonyok, akik jól ismerték anyámat; elsősorban egy nagyon csinos és ábrándos, epekedő barna hölgy, akinek kereskedelmi utazó férje sokat volt távol. Órák hosszat dominóztam és tomboláztam ezzel a fiatalasszonnyal, és hallgattam bizalmas vallomásait, amelyeket csak félig értettem. Uzsonnakor sose mulasztotta el, hogy kuglóffal és egy nagy csésze csokoládéval traktáljon, ami – minthogy a háború okozta szűkölködés csakhamar a mi gazdag megyénket is sújtotta – rövidesen fényűzésnek számított. A jó életnek hamar vége szakadt. A Budapestről érkező vonatok sok sebesültet hoztak, megtelt velük a kórház meg a Ferenc József kaszárnya. Szolgálólányunk vőlegénye is a sebesültek között volt, így aztán a városszéli kaszárnya mindennapos késő délutáni sétáink célja lett. Látogatni csak vasárnap délután lehetett, de a vőlegény odaállt az egyik földszinti ablakba, úgyhogy a szerelmesek mélyen egymás szemébe nézhettek, sőt néhány szót is válthattak, amíg takarodót nem fújt a kürt. Sóvárgó dallam volt a takarodó, elnyújtott, akár valami ködfelhő, mintha még most is hallanám.

Apámat csak ritkán láttam ez idő tájt. Nagyon elfoglalta az újság és – a rossz nyelvek szerint – gáláns kalandjainak sora. A korabeli fényképek szerint igen jól tartotta magát negyven-egynéhány évesen – kackiás bajusz, égszínkék szemek. A lustálkodással töltött vasárnap reggeleken odahívott magához az ágyába, s kikérdezett, hogy mit tanultam az iskolában, azután, kérésemre, eljátszotta gordonkáján a kedvenc nótáit: „Hullámzó Balaton tetején”, „Eltörött a hegedűm” és így tovább. Szívesen látogattam meg apámat a szerkesztőségben; irodája afféle üvegkalitka volt a nyomdában, a munkások a jelek szerint igencsak kedvelték a laptulajdonos kisfiát. Bonbonnal kínáltak, incselkedtek velem. Szerettem a nyomda illatát.

A háború után. A forradalmak

Egy éjszaka, éjféltájban, amikor lakásunk már sötétbe borult, arra ébredtünk, hogy dörömbölnek az ablakunkon. Tóth Zoltán, a lap főszerkesztője volt: közölte, hogy meghalt Ferenc József. Rendkívüli kiadást kell készíteni. Apám megmosakodott, felöltözködött. Nagyon meg volt hatva, és megindultsága rám is átragadt.

–Vége egy korszaknak! – mondta.

Már jó ideje, az osztrák–magyar hadsereg első vereségei óta az volt az általános benyomás, hogy egy korszak befejező szakaszában élünk, a „finis Austriae” fázisában, amit a képtelen háború okozott. Az az abszurd háború, melybe a bécsi udvar belevetette magát, s amelybe minket is belerántott. Az idők folyamán persze tudatára ébredtem a Monarchia valamennyi fogyatékosságának, amelyeket megvilágított, sőt felnagyított sok nagy író, például Robert Musil, Karl Kraus, Joseph Roth, Hermann Broch, Miroslav Krleža, s amelyet annyira ostorozott Ady Endre – hosszú ideig kedvenc költőm. Mégis: miként az egyenruhás, jóképű öregúr sok más alattvalójában, bennem is maradt iránta valami nosztalgikus tisztelet. Zsarnoki, elnyomó kezdetek után – a fiatal Ferenc József taposta el az 1848–49-es magyar szabadságharcot –, lassan-fokozatosan az oltalmazó és jóindulatú pater familias (családatya) képét öltötte fel. Egy hosszú békekorszak jelképe lett, amelyet sajnos ő maga tett semmivé; egy hatalmas, egységes, viharosan fejlődő, egyre gazdagodó térség védelmezőjének tekintették. Amikor később alaposabban elgondolkodtam a Monarchia végnapjain, sok szabadelvű történésszel ellentétben arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy jóllehet Ferenc József durva hibát követett el, amikor sorsát Németországhoz kötötte, és amikor a magyar nemesség balkáni törekvéseinek bajnokává szegődött, de azért a Monarchia feloszlatása, megcsonkítása mégiscsak bűnös ostobaság volt, és korántsem „elkerülhetetlen”. A cárok birodalmának bukása az volt, a cári birodalom volt az igazi „népek börtöne”. Még Lenin is, aki pedig szigorúan bírálta a királyságokat, a nagy birodalmakat, azt mondta, hogy az Osztrák–Magyar Monarchiában megvolt a túlélés lehetősége, ha föderalizálódik, vagyis szövetségi állammá alakul át. Ez volt az ausztromarxisták – Otto Bauer, Karl Renner – és a Jászi Oszkár-féle magyar liberálisok véleménye is. Ezzel szemben azok, akik – mint az emigráns cseh nacionalisták, Masaryk, Beneš –, a Monarchia bukására spekuláltak, abban reménykedtek, hogy teljes szuverenitásra tesznek szert annak a demokratikus Franciaországnak a védőszárnyai alatt, amelynek a hatalmát túlbecsülték (akárcsak maguk a franciák). Nos, mire vitték a szuverenitásukkal meg a francia védőszárnnyal 1939-ben? És 1945-ben? Hát manapság?{10}

Nem lett volna jobb, ha az energiákat egy szövetségi állam megszervezésére fordítják, miként az ausztromarxisták javasolták, meg az a néhány világos fejű magyar politikus? Európa közepén csakis egyesek előnyére és a mások hátrányára lehetett megvalósítani a nemzetállamot. Az Osztrák–Magyar Monarchia megsemmisítése nyomán keletkezett űrt előbb a németek töltötték be, később az oroszok. A magyar szeparatistáknak is el kell ismerniük, hogy a Monarchia gazdasági közössége több előnnyel járt Magyarország számára, mint hátránnyal: szabadabb volt a termelőeszközök forgalma, nagyobb a mobilitásuk, s kedvezőbben alakultak a mezőgazdasági árak – írta a budapesti iskola egyik történésze, Hanák Péter.

Jóval az után az éjszaka után, hogy megkondult a lélekharang a Monarchia felett – Joseph Roth, a Radetzky-induló írója mondta, hogy Isten elhagyta a Habsburgokat{11} –, sokat vitatkoztunk az osztrák császárról és uralmáról Kolnai Aurél filozófus barátommal. (Később majd bővebben beszélek Kolnairól.) Aurél a háború utáni Bécsben kezdte politológusi pályafutását, s azt tartotta, hogy Ausztria jelentős történelmi hivatást töltött be: tucatnyi kis népnek adott civilizált körülményeket, mivel megóvta őket a török veszedelemtől; 1867 után egy másik – nagyobb – Svájc lehetett volna belőle. Ezt azonban csak valamennyi nép egyenrangúsága, egyenjogúsága, autonómiája tiszteletben tartásával lehetett volna elérni. Negyvenöt százaléknyi szláv, hatszázaléknyi román lakossággal, az ezeréves államiság hagyományaival büszkélkedő Magyarországgal, amelynek uralkodó osztálya makacsul ragaszkodott a kiváltságaihoz, a maga kis osztrák–német magvával a Monarchia azért sem volt alkalmas a nemzetek egyenlőségén alapuló nagy szövetségi állammá való átalakulásra, mivel a cseh szeparatisták, mint Beneš és Masaryk, megnyerték elgondolásaiknak a francia diplomáciát, és mivel a szerb és a román állam ellenállhatatlan vonzerőt gyakorolt a Monarchia területén élő szerbekre és románokra. Ezen államok egyike sem tudta elfogadni az 1867. évi kiegyezést, amely az osztrákokat és a magyarokat tette meg a birodalom uraivá a szlávok és a románok kirekesztésével.

Apám és lapjának főszerkesztője – lelkükben nagy összevisszaságban kavarogtak a magyar nagyságról szőtt ábrándok, a Monarchia iránti hűség, a Mittel-Europa álma meg a liberalizmus – bizonyára érezte, legalábbis homályosan, ennek a helyzetnek a paradoxonát. A mi környezetünkben azonban senki sem látta előre a katasztrófát.

1916 nyarán a harctér közelébe kerültem, a nyári vakációt ugyanis Aradon, Erdély határvidékén töltöttem, Jozefin nénikémnél, egy malomtulajdonos feleségénél. A házaspár két fia, vagyis két unokafivérem, Pista és Géza az orosz fronton harcolt, és rövidesen hadifogságba esett. (1918 vége felé kerültek haza Oroszországból, a bolsevik forradalom eszméihez megtért hívőként, akárcsak sok ezer bajtársuk.) Arad átlagos város, a környéke azonban szép: kellemes ligetek, sebes patakok. Nincs kizárva, hogy a főutcán találkoztam Franz Kafkával, aki Naplója szerint ugyanazon a nyáron Aradon töltött egy kis időt rokonoknál. Egy éjszaka sok ezer menekült árasztotta el a várost: a román hadsereg elől futottak, amely áttörte a Kárpátok vonalát. Néhány nap múlva azonban Mackensen német marsall sietett a kifáradt osztrák–magyar csapatok segítségére. Házunkban több német tisztet szállásoltak el. Megtanítottak lóra szállni, és egyikük finoman cizellált tőrrel ajándékozott meg, amelyet egy Flandriában elesett belga katonától zsákmányolt.

Kossuth és Deák

Századunk elején a magyar politikusok véleménye megoszlott: egy részük 1848–49 radikális nézeteinek – és jelképeinek, Kossuthnak és Petőfinek – a híve volt, más részük az 1867-es kiegyezés és a mérsékelt Deák Ferenc mellett szállt síkra. (Deák a piaristák nagykanizsai gimnáziumában tanult, ahová engem 1919-ben írattak be.{12}) Kossuth és Petőfi híveit „kalandorsággal” vádolták, hogy divatos szót használjunk; Deákéit pedig „kapitulánsnak” minősítették. Számomra éppoly nehéz volt a választás a két magatartás között, mint később az irodalomban a romantika és a realizmus között. Gimnáziumi tanáraim inkább a katolikus Deákhoz húztak, annál inkább, mivel Kossuth lutheránus volt, Petőfi, a nemzet dalnoka pedig ateista. Csak később ismerkedtem meg a liberális és a marxista történetírással, amely szerint az 1848–49-es szabadságharc kudarcának fő oka az volt, hogy a forradalmat irányító rebellis nemesség nem volt hajlandó teljesen felszabadítani a parasztságot és megadni az autonómiához való jogot a nemzetiségeknek. Nem kétséges – Marx és Engels is megírta –, hogy a harc, amelyet a nemzetiségek a bécsi udvar szövetségeseiként a Habsburg-ellenes felkelőkkel folytattak, jelentős mértékben ártott a magyar ügynek, bármennyire rokonszenveztek is vele – akárcsak a lengyelekével – Európa liberálisai.

Úgy vélem, teljesen igaza van Hanák Péternek, amikor azt mondja, hogy Kossuth és társai hibái a forradalom túlságosan elvont, abszolutizált felfogásából fakadtak. Az alkotmány tizennyolc esztendei felfüggesztése után keletkezett 1867-es kiegyezés viszont megszilárdította a dinasztia vezető szerepét és az osztrák–német meg a magyar uralkodó osztály hegemóniáját, ám ugyanakkor megteremtette a Monarchia gazdasági és kulturális fejlődésének a feltételeit. A kibékülésnek fontos következményei voltak a nemzetközi politikában is. Az angol diplomácia vezetője, Palmerston úgy vélekedett, hogy a Ferenc József-i birodalom „az európai egyensúly egyik pillére” lehet, feltéve, ha megalkuszik a német és az olasz egységgel. Palmerstonban a brit elnyomta a liberálist, ezért kijelentette, hogy egy újabb magyar szeparatista forradalom „nagy szerencsétlenség” lenne, mivel Ausztria fennmaradása „Európa általános érdekeinek egyik alapvető követelménye”. Garibaldi leverése, a lengyel függetlenségi törekvések kudarca megannyi szemléltető példa az angolok által igényelt stabilizációs folyamatra. Szerintük ugyanis, akárcsak az akkori francia politikusok szerint, a liberalizálást és a modernizálást „felülről” kell irányítani. Maga Marx, aki pedig eleinte a magyar függetlenségi harc pártfogója volt, végül a Monarchia fennmaradása mellett foglalt állást. A Monarchiának az európai haladást kell képviselnie Oroszországgal szemben – mondta.

A forradalmi láz lelohadásával Magyarországon a politikával foglalkozó emberek többsége úgy döntött: inkább Bécs, mint a kétes, bizonytalan függetlenség Németország és Oroszország szomszédságában. A magyarokat főként a félelem taszította a Habsburgok felé: féltek Bécs és a magyarellenes nemzetiségek további együttműködésétől, amely már 1848–49-ben körvonalazódott. Jómagam Zágrábban, 1917 nyarán első ízben ébredtem tudatára annak, hogy a nemzetiségek mennyire neheztelnek Magyarországra. Nővéremmel a székesegyház környékén sétáltunk, amikor egyszer csak hatalmas magyarellenes tüntetés szemtanúi lettünk. Akkor láttam először politikai tüntetést. Polgárok és feketébe öltözött parasztok vettek részt benne, magyarellenes jelszavakat kiáltoztak, magyar zászlókat égettek. Ezután hetekig nem mertünk magyarul beszélni az utcán vagy a Száva partján, ahová úszni jártunk. A nemzetiségi probléma behatolt még a családunkba is. Bonyhádi Ottó nagybátyánk, aki Ilja Baičra horvátosította a nevét, fontos pozíciót töltött be a „Sokol” elnevezésű szláv nacionalista mozgalomban.

A horvát nacionalizmus 1918 után ugyan egyre inkább a horvátok szerb testvérei ellen fordult, engem azonban annyira elkeserített, hogy egyre nagyobb magyar hazafi lettem, s nagy költőnkkel, Petőfi Sándorral vállaltam azonosságot, aki bálványozta Saint-Justöt és Robespierre-t, s Béranger-t és Heinét tekintette mintaképének. A szabadság iránt érzett szerelmét éppoly lelkesen énekelte meg, mint a nők iránti szerelmét. Petőfi a lengyel Bem tábornok parancsnoksága alatt, a cári csapatok ellen harcoló magyar hadsereg egyik utolsó csatájában esett el Erdélyben. Az ifjú nemzedékek egész sora vette ki részét Magyarországon a Petőfi-kultuszból – sok-sok versét tanulták meg kívülről a fiatalok.

Az 1867-es kiegyezéssel létrejött dualizmus addig példa nélküli jólétet hozott az országnak, s ez a nyilvánvaló tény megnehezítette a függetlenség kossuthi híveinek dolgát. „Pozitív” korszak nyitánya volt 1867, nyomában korszerűbb Magyarország keletkezett, amelynek közigazgatási szerkezete meg 1918 és 1945 katasztrófáit is átvészelte és túlélte. Magyarországnak olyan gazdasági növekedést hozott, amely gyorsabb volt a fejlett nyugati gazdasági haladásénál is. Nagykanizsa egyike volt a fejlődésből legtöbb hasznot húzó városoknak. Az első olyan vidéki városok közé tartozott, ahol ívlámpákat szereltek fel. Pályaudvarát bővíteni kellett: vásárai a kupecek százait vonzották oda Horvátországból és Itáliából. Egy Schwartz nevű gyarmatáru-kereskedő, akinek szép és művelt felesége anyám legjobb barátnője volt, több tengerjáró hajót irányított az irodájából. Fia, Kornél a háború befejezése előtt áttért a katolikus hitre, Zalánra változtatta a nevét és Magyarország egyik legnagyobb tekintélyű bírója lett. Ebben az időszakban építették újjá Nagykanizsán az öreg ferences templomot, ekkor készítettek gyönyörű szép orgonát a nagykanizsai zsinagógában, melynek a megannyi csillagot jelképező, villanykörtékkel telehintett mennyezete magyar nyelvű, hazafias prédikációk szavait visszhangozta. Ekkor építették Nagykanizsán a téglagyárat, a nagy sörgyárat, a kohászati műveket, és ekkor keletkezett sok kis üzem.

A politikai fejlődés messze a gazdasági mögött kullogott. Az ország paternalista, konzervatív rendszerben élt, ahol csak díszlet, kulissza volt a parlamentarizmus. A demokratizálás éppen csak megkezdődött. Később Bethlen István gróf azzal a tétellel próbálta igazolni az igazán szabad választások hiányát, hogy honfitársai még nem elég érettek a demokráciára. A jelek szerint még ma sem elég „érettek” hozzá. Végeredményben a magyarok és az osztrákok azért ragaszkodtak a német szövetséghez, mert attól féltek, hogy a francia–angol–orosz győzelem a Monarchia sírját ássa meg. De az is igaz, hogy a magyar középosztály határtalanul csodálta a német civilizációt, a német magatartást, a német technikát, a német kultúrát. Apám minden évben elutazott a lipcsei vásárra, s visszatérésekor mindig lelkesen számolt be az ott látottakról. A magyar polgárság német (olykor osztrák) nevelőnőkre bízta gyermekei nevelését. Ismereteim szerint Kanizsán egyetlen kivétel akadt e szabály alól: Weiser vasgyáros francia nevelőnőt szerződtetett két fia mellé, hadd tanuljanak meg franciául. Ez volt az a Mademoiselle Grandedame, az az alacsony, törékeny teremtés, akiről már beszéltem. Néhány esztendeig magam is hasznot húztam abból, amit tanított.

{1} A Fleurs du Mal, amelyeket eredetiben, de Babits Mihály és Tóth Árpád fordításaival összehasonlítva olvastam.

{2} Racine drámájában ezen a néven szerepelt, de a forradalom óta Place des Voges-nak hívják.

{3} De Gaulle, aki a „grandeur française”, a francia nagyság megszállottja volt, egyszer dühében azt mondta: „A franciák borjak.”

{4} Németh László népszerűsítette ezt a megkülönböztetést, amely – talán szándékától függetlenül – mintegy igazolta a magyar értelmiség egy részének idegengyűlöletét.

{5} Ausztria–Magyarország zsidó lakosainak ki- és bevándorlási mozgását jelzi, hogy körülbelül az idő tájt, amikor nagyapám Nagykanizsán telepedett meg, Arthur Schnitzler osztrák író apja Nagykanizsáról Bécsbe költözött, a nagy író ott született, 1862-ben.

{6} Az oklevélen, amelyet nagyapám 1896-ban, a magyar állam ezeréves fennállásának megünneplésére rendezett millenniumi kiállítás alkalmából, lapkiadói érdemeinek elismeréséül kapott – fénymásolatát ma is őrzöm –, a Fischl Fülöp név olvasható.

{7} Schnitzler, a Liebelei és a Fräulein Else szerzője egyébiránt megjegyzi emlékirataiban, hogy Nagykanizsa, ahová apja társaságában látogatott el, „nem keltett benne valami mély benyomást”.

{8} 1918 után a Priesterek többsége, közöttük olasz iskolákban nevelkedett unokanővéreim, Itália mellett döntöttek, amikor felszólították őket, hogy válasszanak Olaszország és Jugoszlávia között. Alma később az Alfa Romeo autógyár főmérnökéhez ment férjhez, húga, aki mindig nagy ellenzéki volt, ugyanannak a gyárnak egyik kommunista munkásához.

{9} A főherceg közismert volt magyarellenes érzelmeiről. A magyar uralkodó osztály ugyanis hevesen ellenezte igen ésszerű tervét, hogy a „dualista” monarchiát „trialista” állammá, „hármas” monarchiává alakítsák át.

{10} 1967-ben, a csehszlovák írók prágai kongresszusán az egyik felszólaló megjegyezte, hogy a Ferenc József uralma alatt hozott sajtótörvény sokkal nagyobb szabadságot engedélyezett, mint az, amelyet száz esztendővel később, kommunista uralom alatt ratifikáltak.

{11} „A Monarchia… – fűzte hozzá Roth – jámborságra van alapítva, arra a hitre, hogy Isten a Habsburgokat választotta ki, hogy uralkodjanak ennyi meg ennyi keresztény népen. Az Osztrák–Magyar Monarchia császárát nem szabad Istennek elhagynia. Most pedig elhagyta!”

{12} A piarista rendet (Ordo Scholarum Piarum), az első olyan rendet, amely gimnáziumi szinten oktatott, 1617-ben alapította Kalazanci Szent József. A rend hamar népszerű lett Olaszországban, Szicíliában, Szardínián, Csehországban, majd Magyarországon, Ausztriában, Lengyelországban, Spanyolországban, Dél-Németországban, sőt még Litvániában is. A 19. században ezekben az országokban a jezsuiták veszedelmes vetélytársává nőtte ki magát, sőt türelmesebb magatartásával és a nemzeti sajátosságokhoz való ügyesebb alkalmazkodásával fölébük kerekedett. Fiatalságom idején a nagykanizsai piarista gimnázium az oktatás minőségét illetően az egyik legjobb hírű volt az országban működő tizenegy között; a budapesti piarista gimnáziumot Magyarország legjobb középiskolájának tartották.