Kelecsényi László

Csáth és a

homokember

NORAN LIBRO

A természet oly ravasz, hogy az embert minduntalan

szexuális komplex gondjaiba akarja hajtani;

ezt azonban le kell győzni. Az ember gondolja meg,

hogy a szabadság, ha ő ezt elérni akarja,

mindennel elláthatja, amit csak óhajt, és nincs veszve semmi.

Az ember csak akkor veszett el, ha nem képes

gondolatait logikusan kormányozni,

és így játékává lehet mindenfajta téves észlelésnek.

CSÁTH GÉZA

Tartalom

Előszó       5

Önéletrajz       6

A szerelem fiziológiája       7

Lányok, szerelmek

Rosszul végződő mesék

“Mesterséges mennyországok”

Casanova köpenyében

Jónás Olga

Inter arma

Végnapok, végórák

Irodalmi gyászbeszédek

Hervatag koszorúk, örökzöld csokrok

“A húszmilliomodik év”

Függelék

Csáth Géza életútja

Forrásjegyzék

Idegen kifejezések magyarázata

Előszó

Csáth Géza alakja, fénylő tehetségével éles ellentétben álló tragikus sorsa, sokáig méltatlanul homályban maradt a 20. századi – általában irányított – hazai irodalmi kánonban. Jobb- és baloldali kurzusok egyaránt igyekeztek agyonhallgatni munkásságát. Emlegették ugyan, mint jeles novellistát és érzékeny zenekritikust, de a teljes életművet (orvosi ténykedésének szövegeit, naplóit és más dokumentumokat) titok övezte. Irodalmi szájhagyományok és egy-két független kutató ténykedése nyomán, és akkor is csak a bennfentesek számára válhatott világossá ennek a rendkívüli személyiségnek viszonylagos teljességű pályaképe. Amikor egyik híres munkája, elfeledett orvosi tanulmánya, az Egy elmebeteg nő naplója 1978-ban végre nyomdafestéket látott, órák alatt szétkapkodták a kötetet. A rendszerváltás idején ugyanilyen heves érdeklődés fogadta Csáth 1912-13-ban keletkezett Naplójának megjelenését. Ez természetesen nem vezethetett valódi recepcióhoz: napi szenzációnak vették, és az írói magánélet rejtett titkait fürkészték a korlátozott nyilvánossághoz szoktatott olvasók.

A homokember a mesékben, a különböző mitológiákban az álmot hozó lény alakjában jelenik meg. Gyerekeknek regélnek róla; ő az, aki láthatatlanul érkezik, és éjszakai álmot bocsát az emberekre.

Jóságos vagy démoni? Ez komoly kérdés. Szülői mesékben nyilvánvaló, hogy az előbbi. Ám a modern szürrealista irodalom legjobbjait is zavarba ejtő E. T. A. Hoffmann azonos című elbeszélésében szorongató rémalak, afféle doppelgänger, aki/amely tévútra csábítja alanyát. Ami a legrémesebb benne, hogy néha bennlakónak tűnik. Bennünk van, csak elnyomjuk, vagy szabadon engedjük lelkünk titkolt zugaiból, attól függően, hogy a hagyományok, a neveltetésünkkel belénk épített gátlások erősebbek, vagy a kíváncsiságunk. A homokember – a másik énünk. S nem biztos, hogy a jobbik. Sőt, egyáltalán nem biztos, hogy az.

Csáth Géza testét és lelkét kísérleti tárgynak tekintette. Mint oly sok felfedező orvos, önmagán kísérletezett, és a kísérleti anyag átvette az uralmat a teste fölött. A másik nem iránti kíváncsisága pedig a kínokig fokozódó kéjek hajszolásában merült ki. Talán a lélek titkát kereste, de csak ismétlődésekbe botlott, vergődve jutott el egyik nőtől a másikig. Kíváncsi kisgyerek, aki szétszedi a játékát, és azzal el is rontja, meg is semmisíti azt. Semmiképp sem Don Juan, sokkal inkább szenvedélybeteg. Az ő betegsége azonban – Susan Sontag kifejezésével – metafora. Ebben a metaforában az egyén és a környező világ közötti egyre mélyebb szakadék tárul fel.

Vajon miért végződött katasztrófával egy szikrázó elme, egy ragyogó írói tehetség pályája?

A kíváncsi, kísérletező belső Én elszabadult, és átvette az uralmat a szokások, hagyományok, törvények uralta külső Én fölött. Csáth emberáldozat lett (tragikus mellékkörülmény, hogy felesége is áldozatává vált ennek a végül ellenőrizhetetlen szellemi és érzéki próbatételnek).

A homokember győzött. Az éjszaka sötétje lett úrrá a nappali álmok fölött. Csáth pályájának tanulsága ma, majd’ egy évszázaddal később, veszedelmesebben aktuális, mint bármikor valaha.

Önéletrajz

1887-ben születtem Szabadkán. Ügyvéd apám, aki szenvedélyes zenélő, hegedűművészt akart belőlem nevelni. Valóban gyorsan és jól fejlődtem, de az alkotás vágya megölte bennem a gyakorlatozáshoz szükséges türelmet. Festő akartam lenni. Bizarr színkeveréseimet és elnagyoló vázlatszerű rajzolási modoromat azonban rajztanárom kinevette és elégségest adott. Annál nagyobb volt az elégtételem, amikor egy szegedi kiállításon Rippl-Rónai pasztelljeiben igazolását láttam mindannak, amit rajzolásról, festésről magamban elgondoltam. Ugyanígy jártam a dalaimmal is. Kezdettől fogva szabad atonális harmonizálást, aszimmetrikus ritmuskombinálásokat alkalmaztam bennök. Apám kijelentette, hogy amit írok, az nem zene, később azonban, amikor Budapesten először hallottam Debussyt, ugyanaz a nagy öröm volt a részem, mint Szegeden, mert bizonyítva láttam, hogy amit a levegőben megéreztem (a szülői háznál Grieg volt a „legmodernebb” szerző) az csakugyan az új idők művészi kifejezésmódja, amit megsejtettem – az a modern művészet.

Az írással simán ment a dolog. Révffy Zoltán, az irodalomtanárom fedezte föl először, hogy tehetségem van hozzá. Ugyanebben az időben – 14 éves koromban – mutatkoztam be először a Bácskai Hírlap közönségének, mint zenekritikus.

17 éves koromig azonban nagyon keveset írtam. Mint nyolcadikos gimnazista elküldtem Bródy Sándornak a Jövendő akkori szerkesztőjének egy novellámat. A kályha volt a címe. Válaszolt rá. Azt írta, hogy küldjek mást is, „jót, sőt, feltűnőt” vár tőlem. Ekkor kezdtem komolyabban foglalkozni az írással. Nem sokáig tehettem. Jött az érettségi, azután az orvosegyetem. Másfél évig csak az anatómiának és az élettannak éltem. Egy napon azonban mégis ráhatároztam magam, hogy kopogtatok a Budapesti Naplónál. Abban az időben ez a lap az ifjú magyar irodalom harcoló gályája, rohanó quadrigája volt. Vészi József és Kabos Ede szerkesztése alatt itt szerezték meg igazi formájukat Ady Endre, Bíró Lajos, Kosztolányi Dezső, Lengyel Menyhért. Vészi József és Kabos Ede mint nagyszerű, fáradhatatlan trénerek vezették a vasizmú bajnoki csapatot. Érthető tehát, hogy mint újat merő író, ide és csakis ide vágytam. És befogadtak a csodás atléták közé. Pár hónap alatt már vasárnapi tárcaíróvá lettem. Természetes, hogy nagy kedvvel és szorgalommal dolgoztam. S jóllehet orvosi tanulmányaim egész nap elfoglaltak, még időt tudtam rá szakítani, hogy este a Budapesti Napló zenereferensi teendőit is ellássam. Egy éven belül majdnem minden fővárosi napilap és hetilap megnyílt előttem.

A Nyugatnak alapítása óta munkatársa voltam. Ide írtam azt a kis tanulmányomat, amellyel eddig talán legnagyobb sikeremet arattam: Pucciniról, s amely azóta németül is megjelent. Ugyanebben az időben látott napvilágot első novellás kötetem: A varázsló kertje. Körülbelül egy év távolságban követte ezt azután a többi: Délutáni álom, Schmith mézeskalácsos, Muzsikusok. 1911-ben a Magyar Színház két színdarabomat mutatta be. A Janika c. kétfelvonásos tragikomédiát és a Hamvazószerda c. egyfelvonásos zenés játékot. Azóta még egy színművem készült el, továbbá munkában van egy vígjátékom és két regényem.

Mikor készülök el velök – nem tudom. Talán egy esztendő se lesz elég hozzá.

Az Érdekes Újság Dekameronja

(Légrády, 1913)

A szerelem fiziológiája

A szerelem filozófiája – írhatnánk az alábbi fejezet fölé cím gyanánt. De ilyen címet legföljebb Stendhal merészelhetett volna papírra vetni. Ám még ő is szerénykedett: De l’amour – A szerelemről, nála szó sincs filozófiáról, noha igencsak filozofikusan értekezett a legnagyobb emberi szenvedélyről, a boldognak tetsző 19. század húszas éveinek elején.

S alig telt bele három emberöltő, a nem-boldog századvég, a fin-de-siècle költő fia, Reviczky Gyula a szerelem-eszmény hanyatlásáról versel impozáns, tán leghíresebb költeményében. „A nagy Pán halott!” – vágja nemes egyszerűséggel a szemünkbe a szomorú tényt. De hát miért is lenne baj ez? És ki lenne az a bizonyos Pán?

Fura istenség ez a görög származék. Nem a nagy olümposziak közül való, csak afféle paraszti szerzet, nyájak és pásztorok védnöke. Muzsikus isten, varázshangszere szíveket hódít. Félig ember, félig állat. A tiszta ösztönök, a makulátlan örömvilág korába vonz vissza. Az ő pusztulását siratja el Reviczky versének ez a részlete.

PÁN HALÁLA

„Némán hever hétcsövű fuvolája,

Amellyel nimfákat rémítgetett.

A föld mátul rideg, zord, néma, árva;

Nem élnek rajt’ a játszi istenek.

A szatírok, szilvánok és najádok

– Minden bokorban istenség lakott –

Ott hagytak fát, füvet, forrást, virágot…

Meghalt a nagy Pán! A nagy Pán halott!

A természetből elszállott a lélek.

Eztán a földön isten nem mulat.

Nem lesznek többé gondtalan kedélyek;

Jön a szívet fásító öntudat.

Egyhangúság, elmélkedés unalma…

Óh Thamus, ezt jelenti jóslatod!

Megszünt az istenek pogány uralma.

Meghalt a nagy Pán! A nagy Pán halott!”

A gyógyíthatatlan tüdőbeteg Reviczky 1889-ben üzent az utókornak. Az akkor mindössze két esztendős szabadkai fiúcska, Brenner Józsika, majd negyedszázad múltán, felnőve és a tüdőbajjal ugyancsak eljegyezve reflektál a titkos nagy remekműként számon tartott versre.

PÁN HALÁLA

Írta: Thamus

A kávéházban csend volt. Rossz és olcsó cigaretták füstje kerengett a piktortársaság fölött. A májusi alkonyodás utáni lila félhomály ömlött el a termen. Az emberek beleolvadtak a sötétségbe.

Az öreg festő megszólalt:

–Ilyen különös, lázas és egyszersmind bénítóan nyugalmas májusi alkonyatokon sok év óta ugyanaz az érzelem fog el. Mindig fáradtabban és fáradtabban érzem ezt, s ez fáj nagyon. Elmondom sorjába.

Csendesen beszélt, érteni lehetett minden szavát, hangjának tompa meghatottságát. Künn zsongott a város.

–Volt egy modellem. Gyönyörű szőke, szép lány. Tökéletes akt. Tudjátok milyen ritka ez… S amellett szerettem; ő is engem, csendesen imádva. Nincsen fogalmatok nektek, fiúk, az ilyen szerelemről. Nem az a romboló vágy volt, mint talán nálatok. Teremtő, nagy érzelem.

Megtaláltuk és megértettük egymást.

Munkatársam volt a festésben. Megmondtam neki, mit akarok festeni. Megértette a szívével, csendesen megcsókolt, én is őt. S festeni kezdtem.

Istennek éreztem magam, mikor ilyenkor az ecsettel a vásznam elé ültem.

Egy szép májusi nap találkoztunk először. Ezt a találkozást megfestettem. Színhely a szegényes műterem; szemben egymással a fiatal festő és a szép modell… Ismeritek?

–Láttuk – ümmögött csendesen pár ember.

–Nálam maradt. Istenem, milyen ihletben, szerelmes lélekkel teremtettem ekkor.

Ő maga semmi művészethez nem értett, még csak nem is énekelt, de szerette, érezte.

Hallgatta esténként, amikor zongoráztam. Leginkább Beethovent. Az erőt csodáltam benne, s szerettem is. Tőle, Beethoventől tanultam meg, hogy egyedül az erő örök a művészetben. Egyszer az Appassionátá-t játszottam. Tetszett neki. Aztán mindennap eljátszottuk. Ő hallgatott lelkesülten, gyönyörű lelke benne volt szép szemében, s nézett rám. Mondtam már, érezte a művészetet, s szerette teljes szívéből, elsősorban bennem.

És az enyém volt…

Akkor festettem a Pán halálá-t is, amit az állam vett meg. Legjobb képemet. Azt a szomorú, de szomorúságában is szép jelenetet ábrázolja, midőn Pán, az ókori képzelődés művészistene, a nagy, kecskelábú és nemes arcú szatír meghal. A művészet vele költözik a földről. A naiv mesekor, a képzeletek költői országa. A művészetek boldog hazája.

Ezt akartam avval a képpel elmondani. Hogy a művészet egyedüli szép valami, ami tökéletes itt a földön. Ezt mondták a sirató nimfák, a növények, a kövek, a halott Pán arca. Az utolsó legszebb jelenet… A föld ábrándvilága távozik innen.

Mindent el tudtam mondani, amit akartam ezen a képen.

Mikor készen volt, ketten néztük soká. Nem felejtem el soha, hogy csókolt meg, hogy beszélt hozzám ekkor.

Harmadnap beszállítottuk a tavaszi tárlatra. Megvették. Nagy aranyérem… dicsőség, és szeretett ő, ahogy csak tudott, és én is, ahogy csak tudtam.

Azután, hogy, hogy nem, megfázott. Máig sem tudom, hogy? Hiszen alig mentünk ki.

Távozni kellett neki. Egy esztendeig volt múzsám, szép, szőke múzsám. Távoznia kellett tőlem.

Egy hét alatt meghalt.

Az orvos nem tudott megállapítani semmit, csak halvány szívbaj jeleit.

Mikor ott feküdt a karjaim között a hófehér párnán, kibomlott, szőke hajával, holtan, éreztem, hogy itt hagy engem a művészetem mozgatója is, az ecsetem verőfényes színei elvesznek. El is vesztek…

Az én szőke szép Pánom meghalt. Ő volt a Pán, a művészisten, az ábrándos képzeletlény, a szép arcú, szelíd szatír.

Ott a műteremben teríttettem ki. A falnál oldalt állottak a festőállványok, a zongora, a mosdóasztal, a nagy, megkezdett vásznak, a poros festékek. Ő meg a nagy üveges terem közepén feküdt, fehéren, szép szőke hajával. Fenséges nyugalmat teremtett a rendetlen műteremben.

Akkor, emlékszem, bolondnak híreszteltek el. Azon éjjel folyton zongoráztam ott a ravatal mellett. Sírtam, jajgattam az Appassionátá-t. Csak azt. Nem kelt föl. Az ujjaimba már görcs állott, csak reggelre hagytam abba. Egy zongorahúr elszakadt, majd a szemem csapta ki.

Lassan, ügyetlenül mosogattam; azután csak őt, őt néztem, és sirattam.

Eltemettük. Visszamentem az üres műterembe, s megint, megint zongoráztam. Reggel ott találtak a földön, a zongora mellett. Vagy egy hétig azután félig ájultan, félig alva, s mindig vele álmodva az ágyban feküdtem.

Azután jó ideig nem dolgoztam. Mikor már dolgozni tudtam, akkor is sírtam csak az ecsettel. Unalmasak lettek a képeim, mint az újságok mondták.

Ezeket érzem végig ilyen májusi lila alkonyatokon…

Csend volt. A lámpákat gyújtogatták. A festők felcihelődtek.

Bácskai Hírlap, 1903. június 11.

Számoljunk utána: a novella szerzője hány éves is volt, amikor kézirata megjelent? Igen, lehet csodálkozni; egy gyerekember írta. Előbb Szabadkán, majd pár nap múlva Baján is nyomdafestéket látott a kamaszfiú elbeszélése. Tényleg tudott Reviczkyről? Neki válaszolt volna, a balsorsú és elfeledett költő gondolatmenetét kívánta folytatni?

És még nem töltötte be a húszat sem, amikor a szerelemről, azaz pontosabban a szexualitásról kezdett elmélkedni rövid cikkekben, olykor hosszabb írásokban. Mikor írjon az ember ilyesmit, ha nem abban az életkorában, mikor szava a legilletékesebben szólhat? Amikor cselekszi, amiről ír, tudás előtti, tudomány előtti, tehát ártatlan és romlatlan szellemi állapotában.

Haladjunk időrendben a friss-szemű ifjú megfigyelései sorában.

Az olasz a szerelmes típus. Őspéldány. Benvenuto Cellinitől és Katicájától D’Annunzio úrig és Duséjáig. Az olasz szerelmes: paraszt. A fajfönntartó idegbetegségét a kultúra nem érintette egy ujjal sem. Aki olasz és szeret: parasztul teszi. Tehát vadul, állatiasan, természetesen. Elvadul, ha bántják: üt, szúr, öl. Megküzd mindenféle hímmel, akár a Parasztbecsület Turidduja. Nincs hatalom, amiért a nőt átengedné másnak. Egy pillanat boldogságról nem mondana le semennyiért, és szeret, míg él. Mindmegannyi Tiziano, aki kilencvenesztendős koráig szeretkezik fiatal, gyönyörű modelljeivel.

Kétségtelen, hogy az életnek ilyen mérlegelése egészen helyes szempont annak számára, aki minden habozás nélkül hajlandó elismerni, hogy az élet legnagyobb boldogságai a szerelem kertjében teremnek. Az ősember ezt haladéktalanul elismerte, elismeri a paraszt, elismeri az olasz, és igazuk van, mert ha ez a legnagyobb boldogság, akkor érdemes is, hogy érette mindenünket kockára tegyük.

A kultúra azonban mindenhez hozzányúl friss, még nyomdafestékszagú könyveivel, óriási gépeivel, új művészetével, tudományával, s ezzel a hadsereggel igyekszik megostromolni a természetes élet várát.

Megszünteti az egyszerű életet. Reánk parancsol, hogy amit teszünk, azt jól meg is gondoljuk. A fülünkbe zúgja, hogy az ember visszavonhatatlanul csak egyszer él, és hogy legnagyobb boldogság nincsen. S boldogság sincsen más, mint a tökéletes élet. De ezt a mai élet nem nyújthatja. Mert a tökéletes élet a természetes élet; erről pedig még csak álmodni sem lehet.

Parasztszerelem, Bácsország,

1905. június 18.

A reflektálatlan érzés, az elemi ösztön nyilvánul meg itt. A spontaneitás dicsérete. Az ősember, Pán istenség pásztorai, a római (az antik birodalmi) földműves egyszerű öröme, még ha Tiziano vörös hajú, halovány bőrű leánykái szolgáltatják is a példát a mindenekfelett uralkodó örömelvre.

Törvénykönyvet ír a tizennyolc éves Csáth, benne első tétel, kiemelt szabály, valamiféle szerelmi übermensch ideál jegyében: a más morál.

Petőfi egykori szerelmének, az aggkorában is ifjakat hódító Prielle Kornéliának ügyében emelt szót, természetesen a botrányba kevert matróna-korú dáma oldalán.

Tudják meg és tanulják meg az emberek egyszer valahára, hogy az, aki a közönségesnél különb, aki a tömegeknek fölötte áll – az az életét is másképp éli. Mások a vágyai, mások az örömei, s más a morálja.

A Prielle-ügy, Budapesti Hírlap,

1905. július 14.

Az ifjú publicista senkit sem kímél. Egyformán ostoroz prűd közszellemet, megcsontosodott társadalmi szokásokat, hagyomány szülte beidegződéseket.

Ám ha csupán napi aktualitásokban, egy afféle, mondvacsinált erkölcsbotrányban hallatná a hangját. De megszólal, mit szólal? belekiált a vaskalapos szellemek fülébe, riasztó harsonát fúj, új évszázad hangját előlegezi, mikor perverzitásnak tételezi föl az egész kultúrát – mintha olvasta volna már a kultúra rossz közérzetéről szóló freudi sorokat (Das Unbehagen in der Kultur). Nem olvashatta, mert csak 1930-ban jelent meg magyarul, ha csak a kis zseni már német eredetiből nem ismerte, sőt, úgy, hogy a pszichoanalízis atyja tán még meg sem írta, csak Brenner Józsika gondolta.

De hagyjuk a filológiát, olvassuk őt!

[…] nem szabad haragudni senkire, aki közszokás és a biológia közönségesebb értelemben vett szabályain túlteszi magát, akinek az idegei, az agyveleje más, mint a miénk, aki másképpen gondolkozik, s akinek más az a szemüvege, melyen a világ dolgait nézi, akinek az élete különösségek halmazából áll, s akinek természete: a perverzitás. – A jó idegrendszerű, rendes erkölcsű és kitűnő emésztéssel bíró emberiség azonban mást szól, és teljes gyűlölettel fordul az ő rendes életének a megbontói ellen, s […] kimondja rá a maga együgyű szentenciáját, és ordítva követeli a megbüntetését azoknak, akik a természettörvények szűk határaiból kiléptek, s más utakon jártak, melyek talán magasabbra vezetnek.

Az emberiség, mikor így gondolkodik, tulajdonképp mintegy elfeledi, hogy az ő egész származása a természetnek egy véletlen perverz gondolata; az ő kultúrája, mellyel a haladás nevében a fajt a szellemi tökélesedés felé viszi – nem más, mint perverzitás. Perverzitás a mi túlnyomóan kifejlődött agyvelőnk, érzelmi világunk bonyolult működései, perverzitás a képzelőerőnek nevezett tulajdonságunk, perverz lények vagyunk mi magunk, kik ott hagytuk egyszer a természetet, hogy azután csak sóhajtozzunk utána, de soha vissza ne térjünk. Mert nem lehet. – Kimutatható, hogy a fantázia maga perverzitás, agyvelő képződési rendellenesség, melynek a fiziológiai életre vonatkoztatva hátrányai vannak, s mégis… ez az alapja az emberiség minden haladásának, ez az a szeges cipő, mellyel a hegyen fölkapaszkodunk, csoda-cipő nélkül visszagurulnánk a sötét rengetegekbe, ahonnan kimásztunk.

Petőfi – Van der Hoschke, Bácsország,

1905. július 16.