RÉVÉSZ EMESE

CSÓK

ISTVÁN

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Csók István       4

A festő életrajza

Irodalom

Jegyzetek       6

Csók István

(1865 -1961)

Csók István életútja egy évszázadon ível át, eszmélése a „boldog békeidőkre” esett, majd felnőttként megélt két világháborút és megannyi hatalomváltást. Habitusának eredendő derűjét azonban mindez csak megerősítette, világnézetté csiszolva szerencsés adottságát. Derűje máig hatóan átsugárzik művein, ami kellő magyarázatot ad arra a szeretetre, amellyel mai napig övezi művészetét a közönség. E hosszan tartó népszerűség egyik kulcsa kétségtelenül Csók festészetének világos és közérthető volta. Fénytelített, színpompás képi világának visszatérő hősei imádott felesége és lánya, színtere a békés polgári otthon vagy a nyári Balaton, kedvencei a kora ősz dúsan tarka virágai.

Festészetének sokszínű formavilága nem öncélú stílusbűvészet, hanem érzékeny leképezése formakereső korának. Kötött, akadémikus kifejezésmódját hamar felváltja a realizmus tiszta hangzata, hogy azt az ifjúkor melankóliáját érzékenyebben kifejező szimbolizmus kövesse, a századelőn vérbő impresszionistaként kezdi újra, majd rövid időre őt is megérinti a modernizmus felszabadító hatása, végül élete derekán visszatér ahhoz a képi világhoz, mely egyéniségéhez, világnézetéhez leginkább illeszkedik, az impresszionizmushoz. Fordulatos stílusváltásai azonban sosem lépik át a természetközeli ábrázolás határait, képtárgya mindenkor a látott, megélt világ marad. Ideológiailag semleges, lírai látványelvű festészete éppúgy sikeres a századvég kiállítótermeiben, mint a Horthy- vagy a Rákosi-érában.

Az ezredforduló multikulturális szemlélete számára Csók legizgalmasabb vonása „nemzeti modernizmusa”, azaz a nyugati újítás és a hazai hagyomány eredeti ötvözete. Invenció és tradíció kettős mintázata nem csak művein, de egész életútján nyomot hagyott, hiszen pályája egyaránt kötődik kelethez és nyugathoz, nagyvároshoz és vidékhez. Utazásai során a pusztaegresi molnárfiú bejárta Európát, festett Münchenben, Párizsban, Velencében, hogy végül hazataláljon Budapesthez és a Balatonhoz.

Gyermekéveit Csók a Fejér megyei Pusztaegresen töltötte, ahol apja jól jövedelmező malmot üzemeltetett. Emlékirataiban idilli képet festett a szülői házról a zúgó patak fölé épített, füzek és jegenyék övezte malommal, a gyümölcsökkel teli kerttel, ahol naphosszat játszott a béresgyerekekkel. Felmenői anyai és apai ágról egyaránt dunántúli birtokosok, gazdálkodók voltak, felekezetüket tekintve reformátusok. Ez a családi háttér stabil értékrendet, erős önbizalmat és egész életére szóló tartást adott az ambiciózus fiatalembernek. A molnármester apa vállalkozása biztos anyagi hátteret teremtett az ötgyermekes családnak. Fia rendhagyó pályaválasztását az apa nem ellenezte, talán mert titkon Munkácsy világraszóló sikereit remélte tőle. Támogatása olyan anyagi biztonságot teremtett fia pályakezdő éveire, amely nélkül sosem festhette volna meg nagyszabású korai műveit.

Tanulmányait a székesfehérvári, majd a budai reáliskolában kezdte, ám azok gyakorlatias szemlélete távol állt tőle. Különórákat vett egy rajztanártól, aki az olajfestés mesterségébe is beavatta. Tehetségének köszönhetően 17 évesen, első próbálkozásra felvételt nyert a hazai felsőfokú rajztanítás központjába, a Mintarajziskolába, ahol ekkor olyan művészek oktattak, mint Székely Bertalan és Lotz Károly. Csakhogy neves tanárainak akadémikus-historizáló szemléletét elavultnak találta az ifjú titán. Csók visszaemlékezései szerint első három akadémiai évét jobbára a Sugár út kávéházaiban töltötte, a legnagyobb művészi élményt pedig az jelentette számára, mikor a Műcsarnok kiállításán megpillantotta Szinyei Merse Pál Majálisát.

Újabb inspirációkat keresve három év után elhagyta a pesti iskolát, hogy 1885 őszétől az európai művészképzés egyik fellegvárában, a müncheni akadémián próbáljon szerencsét. A bajor főváros pezsgő kulturális élete, fejlett művészeti piaca ezrével vonzotta ekkor a világ minden tájáról a művészifjakat. Csók emlékirataiban úgy idézte fel Münchent, mint „a mámor, a vidámság és az ifjúság városát”, amely akadémiája és számos magániskolája mellett koncertjeivel, remek konyhájával, sörkínálatával, kávéházaival és báljaival vonzotta magához a kalandvágyó fiatalokat.{1} Csók alapos tanulmányai során könnyedén elsajátította az akadémikus rajz- és képalkotás minden csínját-bínját. Fennmaradt akadémiai stúdiumai elmélyült természettanulmánnyal párosuló kiváló rajzkészségéről tanúskodnak.

Mégis az akadémikus látásmód „ideál és reál” között egyensúlyozó, felemás realizmusa nem elégített ki egy újdonságokra nyitott fiatalt. Hamar megtalálta a közös hangot azokkal a művésztársaival, akik a frissebb szemléletű művészetet immár Párizsban keresték. Akadémiai mestereinél lényegesen nagyobb hatást gyakorolt rá Hollósy Simon, aki elszántan bírálta az akadémiák konzervativizmusát és az új művészet egyedüli forrásaként Párizst hirdette. Hallgatva Rippl-Rónai József hívogató szavára, Csók 1887-ben Párizsba érkezett, ahol két éven át az egyik népszerű magániskolában, a Julian Akadémián folytatta tanulmányait. Párizs változatos művészeti kínálatában ekkortájt a szimbolizmus jelentette az újdonságot, de Csókot és társait inkább a Bastien-Lepage és Dagnan-Bouveret nevével fémjelzett plein air naturalizmus nyűgözte le. Komoly elismerést arató korai főművei e törekvéshez kapcsolódtak.

A Krumplitisztogatók e naturalista sorozat legkorábbi darabja. Puritanizmusa, eseménytelensége, a látvány aprólékos leírása távol állt a realizmus Gustave Courbet nevével fémjelzett radikális ágától.

Csóktól idegen volt a merész társadalomkritika vagy polgárpukkasztás. Az általa megjelenített vidéki nép szelíd, békés idillben, munkájában mélyülten jelent meg. Festői részleteinek kiválósága, párosulva az eszményi témaválasztással, sikert hozott az ifjú Csóknak, akinek művét az 1889-es párizsi világkiállítás zsűrije dicséretben részesítette. Igen komoly elismerés volt ez egy pályakezdőnek, ami arra sarkallta, hogy a megkezdett utat folytassa.

Követve a francia naturalistákat a Szénagyűjtők szereplőit már a szabadban helyezte el, igaz, ez a „plein air” nem vakító napsütést, hanem – a műtermihez hasonló – szórt fényt jelentett. Hasonlóképp semleges a kép tárgya is, amely lemond minden akcióról, szereplőit a pihenés zárkózott, passzív állapotában jelenítve meg. Csendes nyugalmuk a szántóföldet Árkádiává nemesíti, amelynek lakói a természettel összhangban találtak rá belső békéjükre. A látványt Csók egy fényképezőgép szenvedélymentes pontosságával tárta fel, arra késztetve a nézőt, hogy gyönyörűségét lelje a tarló áradó vegetációjában éppúgy, mint egy pruszlik változatos mintázatában.

Csók olyan világról festette e korai életképeit, amelynek ő maga is része volt. A széna begyűjtését apja irányította a birtokon, modelljeit pedig gyermekkori játszópajtásai közül választotta. Hitelességét éppen abból nyerte, hogy nem elvont típusokban gondolkodott, eszményi tárgyát valós karakterek, Kajner Böske, Bíró Lidi és Pákozdi Jóska testesítették meg. Igaz volt ez a trilógia harmadik darabjára is, amelynek színtere az egresi református templom volt, amelynek dísztelen belső terét Csók egy előzetes tanulmányban is felvázolta. Témája a festő személyes élményéből, egy egresi istentisztelet átütő hatásából táplálkozott. Míg a Szénagyűjtők a természettel összhangban élő vidéki népet jelenítette meg, az Úrvacsora a falusi nép eredendő misztikus hajlamát, az ősi rítusok közösségteremtő erejét formálta képpé. Az elvilágiasodott városi civilizáció közegében mindkét kép egy tiszta, örökre elvesztett, vágyott létforma ideálképe. Fekete-fehérre hangolt színskálájával, visszafojtott érzelmi töltésével a „finom naturalizmus” elmélyült, komoly líraiságát Csók e művén emelte a legmagasabb fokra.

Jegyzetek

{1} Csók István: Rippl-Rónai és én. Nyugat, 1935/5, 102–109. old.