SZABÓ LÁSZLÓ

CSONTVÁRY

KOSZTKA

TIVADAR

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Csontváry Kosztka Tivadar       4

A festő életrajza

Irodalom

Csontváry Kosztka Tivadar

(1853-1919)

Három évvel Csontváry Kosztka Tivadar halála után, 1922-ben már könyv jelent meg róla. A mű címe Csontváry Tivadar, a posztimpresszionista festés magyar előfutára, szerzője Lehel Ferenc festő, a nagybányai szabadiskola növendéke, művészeti író. Ennél többet mond a mottóként is felfogható alcím: Egy ismert festő, kit föl kell fedezni. A könyv megjelenése azért is figyelemre méltó, mert abban az időben, a XX. század elején, nem volt gyakori, hogy egy nemrég elhunyt festőről önálló könyvet írjanak, különösen nem egy olyan művészről, aki nem is tartozott a művészeti kánonhoz. Kortársai nem ismerték fel Csontváryban az új utakon elinduló festőt, lényegében értetlenség vette körül. Noha életében néhány kiállításon bemutathatta képeit, a nagyközönség számára ismeretlen maradt. Lehel Ferenc könyvében, amelyben reprodukciókat is közölt, két jelzőt is ragasztott Csontváryhoz: őrült zseni és dilettáns. Az előbbivel elsősorban Csontváry személyiségére utalt, míg az utóbbival a művészetére, arra, hogy csak rövid ideig részesült művészeti festészeti képzésben, így inkább autodidakta művésznek nevezhetjük. A festő személyes életútja, műveinek hányattatása és részben pusztulása miatt Lehel Ferenc szemében Csontváry az a meg nem értett művész volt, akit a kortársak kigúnyoltak és festészetét nem értették meg. Tény, hogy felfedezésére több mint tíz évet kellett várni, amikor 1930-ban műveiből kiállítás nyílt az Ernst Múzeumban. Így kezdett formálódni a festő köré fonódó mítosz a különc emberről, még különösebb műveiről, és ettől az utókor sem tudott elvonatkoztatni. A mítoszt maga Lehel Ferenc alapozta meg azzal, hogy könyvében közzétette Csontváry visszatekintő önéletírásának egyes részleteit, amelyekből egy különleges életsorsot ismerünk meg.

Csontváry Kosztka Tivadart 27 évesen, iglói patikussegédként, váratlanul érintette meg a művészet.

„Egy napon a gyógyszertár elé állott egy fával megrakott ökrösszekér; az ökrök bubiskoltak, s én egy vénypapírra ezt a jelenetet fölrajzoltam. Iglóról egyenesen Rómába siettem, ahol több hónapi tanulmányozás után arra határoztam el magamat, hogy húsz esztendeig kell dolgoznom, s akkor utolérem a nagyokat, avagy túlszárnyalom. Rómából Eszékre kerültem gyógyszerésznek; ott lepett meg Munkácsy Pilátusának a híre, s nekem ezt látnom kellett Budapesten. Egy évre rá Párisban azon tűnődve, hogy győzzem le a nagy nehézségeket? Segíteni senki sem segít.

Komoly tervvel siettem haza s Gács községben nyitottam gyógyszertárt, ahol néhány évig lankadatlan szorgalommal oda jutottam, hogy gyógyszertáram adósságmentesen állott, s amikor már száz koronát havonta jövedelmezett, bérbe adva, elmentem Münchenbe a Hollósy iskolájába, rajzolni természet után. Hat hónap után Münchenből b. Liezen-Mayer Sándor barátom tanácsára Karlsruhéba mentem Kahlmorgen tanárhoz, aki három hó után Itáliába küldött. Én a dalmát partokon festve csak Raguzáig értem, s innen a düsseldorfi akadémiára utaztam föl, ahol az igazgató tudtomra adá, hogy már többet tudok s iskolára szükségem nincsen.

Elutaztam hát Párisba, a Julien-akadémiába iratkoztam be; de vesztemre, mert ott nem engedték meg a szabad rajzolást. Azt a formát, amit a franciák reám akartak kényszeríteni, egyszerűen visszautasítám. Így kerültem ki az akadémiákból egyenesen Pompejibe, ahol egy nagyarányú festménybe bele is fogtam. Ezek után évről évre hol, mit s minő haladással festék, egészen az 1904. évben Athénban festett Jupiter-templomig: ez az első festmény, amelyen már vásznat nem lát a szemlélő. Végül föl kell említenem, hogy a New-York Herald kritikusa egyenest kimondá, hogy minden a világon létező festmény túl van szárnyalva; ezt a hatást csak húszévi komoly munka után vártam, s hogy előbb következett be, a Teremtőnek köszönhetem és senki másnak” – írta le Csontváry a tanulóévek és az első sikerek történetét az 1908-ban, a fővárosi Iparcsarnokban rendezett kiállításának katalógusában.

Csontváry felvidéki polgári családba született, apja orvos-gyógyszerész volt. Három gyermeke közül Tivadar apja foglalkozását követte. Középiskolai tanulmányait Kisszebenben és Ungváron végezte, majd amikor 1871-ben a család Tiszalökre költözött, három évig apjának üzletében patikussegédként dolgozott. Ezt követően Iglón vállalt gyógyszerészi állást, és beiratkozott a budapesti orvosi egyetemre, amelynek gyógyszerész szakát két év alatt végezte el. Csontváry ahhoz a felvidéki értelmiségi körhöz tartozott, mely érdeklődött a politika, a társadalmi és szociális kérdések iránt, s az országért felelősséget érzett. Saját önéletírásában – amely az idők során elveszett vagy lappang, de amelyből Lehel Ferenc több részletet is közölt – említi, hogy az 1879-es szegedi nagy árvízkor egyetemista társaival részt vett a mentési munkálatokban. Ebben az önéletírásban így számol be arról, hogy 1880-ban a Magas-Tátrában misztikus élmény érte:

„Hajnalban nap-nap után a lángoló Kárpátokat figyelem, s egy délután csendesen bubiskoló tinós-szekeren megakad a szemem. Egy kifejezhetetlen mozdulat kezembe adja a rajzónt, s egy vénypapírra kezdem rajzolni a motívumot. A principálisom nesztelenül hátul sompolyog, s a rajz elkészültével a vállamra ütött. »Mit csinál: hisz maga festőnek született«. Meglepődve álltunk, egymásra néztünk, s csak akkor eszméltem, mikor magam is az eredményt láttam, hogy velem valami különös eset történt, amely kifejezhetetlen boldog érzésben nyilvánult meg…

Principálisom távoztával kiléptem az utcára, a rajzot elővettem tanulmányozásra: s ahogy a rajzban gyönyörködöm – egy háromszögletű kis fekete magot pillantok meg a bal kezemben, mely figyelmemet lekötötte. E lekötöttségben fejem fölött hátulról hallom: Te leszel a világ legnagyobb (–) festője, nagyobb Raffaelnél…

A kinyilatkoztatás … arról győzött meg, hogy bizonyos magasabb intelemmel vagy akaraterővel állok összeköttetésben, talán a világteremtő hatalommal… mert tisztában voltam azzal, hogy elképzelhetetlen és kifejezhetetlen felelősség hárul reám, amikor olyan helyre jelölt ki a sors, amelyre én magamat késznek, gyakorlottnak nem találtam… A teljesítmény nemcsak azt kívánja, hogy a munka a világot túlszárnyalja, hanem nagyobb legyen Raffaelnél…

Éppen ezért, mert emberfölötti munkára kellett vállalkoznom, amihez nemcsak a természet szeretete, a szép iránti érzék, a színérzés teljes fokozata szükséges; de szükséges a levegőtávlat élethű perspektívája, olyan energia, amilyen még nem volt ezen a világon kifejezve. Erről tanúskodott a tinós rajz és szimbólumként a pici kis mag – melyből fejlődik a fa –, tehát nekem is a fejlődés volt kijelölve, ez volt a kis magnak az értelme.”

Ezt követően Csontváry egész életét ez a küldetés motiválta, a nagy feladatra készült. Iglóról Rómába ment, hogy megnézze Raffaello műveit a Vatikánban, de ezekben nem találta meg az általa keresett „élő természetet”, a levegőperspektívát. Mindenekelőtt meg kellett teremtenie a pénzügyi hátteret, hogy aztán csak az utazásoknak és a festészetnek éljen. Húsz évet adott magának a felkészülésre.

1882-ben Iglón hírét vette, hogy Budapesten kiállították Munkácsy Krisztus Pilátus előtt című művét, ezért a fővárosba utazott, hogy a hatalmas vásznat megnézze a régi Műcsarnokban. A festmény ünneplése, a Munkácsy körül kialakuló kultusz is hozzájárult ahhoz, hogy Csontváryt lenyűgözte Munkácsy piktúrája. Nagyon is valószínű, hogy Csontváry későbbi képeinek nagy mérete visszavezethető erre az élményre. Elhatározta, hogy a következő évben Párizsban felkeresi a mestert, hogy kifejezze hódolatát, de a találkozó nem jött létre.

1884-ben, elhagyva Iglót, a felvidéki Gácsra költözött és ott patikát nyitott. Tíz év fáradhatatlan munkájával jövedelmezővé tette az üzletét, hogy azt előbb öccsének, majd Székely Sándor gyógyszerésznek bérbe adva, a továbbiakban csak a festészetnek éljen. Elérkezett az idő, hogy beváltsa küldetését, melyre tizennégy évet várt. Megkezdte a felkészülést a nagy műre, amely majd túlszárnyalja Raffaello művészetét.