Egy éj

Velencében

Magyar írók velencei novellái

NORAN LIBRO

Tartalom

Karinthy Frigyes: Castilia hercege       4

Lovik Károly: Egy éj Velencében

Bródy Sándor: Francia Rozál

Szini Gyula: A Sóhajok Hídja

Bródy Sándor: Öregek nászúton

Móra Ferenc: A Sala dei tre Capiban

Kosztolányi Dezső: A velencei vándor

Bródy Sándor: Emlékbeszéd egy újságárus fölött

Ambrus Zoltán: A gondolások

KARINTHY FRIGYES
CASTILIA HERCEGE

Ó, milyen jó volt ebből az ájulásból ébredni!… Álom volt, vagy ájulás, maga se tudta, csak azt, hogy kinyílik a szeme és friss fuvallatot érez…

És csaknem felkiált a boldog meglepetéstől.

Mi ez?

Nyomasztó félelem, vergődő szorongás (most az okára se emlékezett ennek a szorongásnak), amivel elaludt vagy elájult, nincs többé…

Selymes lepedőn hever az aranyozott nyugágy közepén, a loggia szélén, mely a tenger fölött lebeg… Ráismer a két oroszlánfejre, ami a baldachint tartja.

Ni csak! A Canale Grande…

Velence!

Szemben vele a templom, jobbra a csatorna vége, tenger, amott a sziget…

Gondolák surrannak hangtalanul a párás, részeg reggelben. A loggia cölöpei alatt éppen most siklik el az egyik, fekete, faragott feje kibukkan, az evezős rekedten dúdol.

Mellette, a nyugágy szélén, intarziás asztalkán reggeli csemege, török kávé, pisztáciás sütemény, szépiamártás, olajbogyó.

De most nincs kedve reggelizni, kiugrani az ágyból, sebtiben be a függönyös, csukott gondolába, ki a nyílt tengerre, hová is?… Aha! tudja már?…

Donna Bianca várja Murano alatt. Ma együtt lesznek… igen, ezzel aludt el tegnap, ma együtt lesznek a kastélyban, a halastó szélén… a hattyúk… kiverekedte! Az ám! most már homályosan emlékszik… tegnap… nagy verekedés az árkádok alatt… Bassiano pribékjei, akinek öccsét nadragulyával étették meg… őrá gyanakodott… megverték, vitézül verekedett, kettőt leütött, emlékszik… Őt is kupán találták azzal a hegyessel… attól ájult el, úgy látszik, a szolgái hozták haza… Még sajog is a feje… itt…

Mindegy most már.

–Hé! Gondolás! Hol a ruhám?

A bokrétás, piros kalap ott terpeszkedik egy barburettán, lila bugyogója, cseresznyeszínű zekéje az ágy szélén a kardja is oda van támasztva. Gyerünk Biancához… megérdemelte, kiverekedte vitézül, kettőt ütött le Bassiano brávóiból.

Lassan kecmereg le az ágyról, lábait lógatja, nem is öltözik fel, minek? Lemegy így gyolcsban a gondolába, utánahozzák az öltözéket… majd lent… a fülkében… Már ott ring a lépcső alján a szabad, nyílt vízen…

–Hé, Giuseppe!

A vén fiú lent vár, mosolyog, kezében az evező, szája is mozog, de nem érti, mit mond… Mi ez, csak nem siketült meg a tegnap esti ütéstől? vagy lehet, hogy halkan motyogott az öreg magában?

Nyújtózik, ásít, megindul a lépcső felé, le a vízhez.

Ejnye, de furcsa!…

Részeg, vagy még nem ébredt fel egészen?

A lépcső felső fokán, közvetlenül a lejárat előtt, beleütközött valamibe. Határozottan érezte, a hasa táján… de hogy lehet az? ott nem áll semmi… és mégis… nem a gyomra fáj… kívülről kapta az ütést, a levegőből…

Óvatosan, csodálkozva nyújtja ki a kezét, a levegőbe és csaknem összekuszálódnak az érzései. Lehetetlen… és mégis úgy van… az ujjai hozzáértek valamihez az üres semmiben… Mi ez? Varázslat?

Tovább tapogat, kimeresztett szemmel jól látja a lépcsőt, a gondolát, a tengert… de a kezei, vakon nem tudnak továbbjutni… Szilárd tárgyat éreznek ujjai… kemény tárgyat, aminek ellenállása és formája van… mintha… igen… mintha egy durva, gyalulatlan asztal lapján szaladna végig a keze… itt a széle az asztalnak… négyszögletes… itt meg… valami tárgy… olyan, mint egy kancsó, ahogy körültapogatja…

Ej, az idegei játszanak vele, érzékcsalódás! Még mindig az az ütés, nem kell odafigyelni…

Hetykén előrelép és feljajdul a fájdalomtól.

Most határozottan érezte, hogy beleütközött az asztalba, ami nincsen. Még a kancsót is hallotta csörrenni, ahogy az asztal megingott.

Hű, a kirelejszomát! Hisz itt boszorkányok bujkálnak, vagy őt is megitatták valami gonosz bájitallal?!

Hangosan ordítozni kezd.

–Hé! Giuseppe! Mario! Hé! Mindenki! Ide, hozzám.

Léptek csoszognak, valami… csörren, nyikorog. Aztán… mintha nyílna valami kétlépésnyire tőle… Aztán… közvetlen közelében… léptek… egész jól hallja…

De nem lát senkit és semmit.

A kép változatlan. Előtte a bársonyszőnyeges lépcső, a gondola – a gondola orrán ott áll Giuseppe, motyog és mosolyog, nem mozdul, csak integet, hogy jöhet… Nem hallja, mit mond.

Ellenben, közvetlen a füle mellett, egész hangosan és érthetően megszólal az üres levegő. Durva, karcos hang:

–No mi az? Mit ordít? Mi történt?

Hideg verejték lepi el a homlokát, a foga vacog, ahogy nyöszörögni kezd.

–Ki… ki… az?… Ki… ki… ki beszél… mellett… mellettem?!…

És a hang felel, erősen gorombán:

–No! Mit komédiázik? És mit áll itt a szoba közepén? Feldöntötte a kancsót!

Láthatatlan erő mintha megragadná a karját és lökné hátrafelé. És a hang tovább:

–Mars! Leülni… a priccsre…

Most magasba löki karjait, vadul védekezve a varázslat ellen.

–Ki az?… Mi az?… Eresszetek el, ördögfiókák! Madonna, segíts! Giuseppe! Mit állsz ott, mint a bálvány?! Miért nem segítsz?!… Hívd elő fegyvereseimet… Fújjanak riadót… Én, Castilia hercege…

Az előbbi hangba új hang vegyül:

–Mi történik itt?

–Főfelügyelő úrnak jelentem, úgy látszik, megbolondult, vagy lehet, hogy csak szimulál…

–Eriggy, hívd át Goldner főorvos urat.

Zavarosan ütődnek füléhez a hangok, még egy utolsó kísérletet tesz, kitépi magát a levegőkarokból s a másik oldal felé próbál menekülni, ahol kéken csillog a lagúna vize, hogy majd átveti magát a loggia korlátján… de mielőtt odaérne, láthatatlan falnak megy neki. Kemény fal. Nagyot koppan rajta, mint légy az üvegen… nem érti… makacsul, acsarkodva igyekszik áttörni magát… aztán, mint a dongó, zizegve visszapattan, másfelé fordul, ugrik… Megint a láthatatlan fal! És most táncolva forog, libeg, röpköd, mint a dunsztosüvegbe szorult pille.

–Hó! Hó!… Állj meg, hé… mert összekötöztetlek… Kényszerzubbonyt… Összetöri magát…

Újabb hang, nyugodt, csendes, megnyugtató. Meglágyul, reszketve figyel.

–Nono. Mi az?

–Főorvos úrnak jelentem, a huszonhetes vizsgálati fogoly… Gyilkosság miatt… három hete… az a féltékenységi eset, tetszik emlékezni… Igenis… Két nap óta búskomor… nem evett, nem mozdult, feküdt a priccsen. Most reggel arra jöttünk le, hogy dühöng meg félrebeszél…

–Jól van. Óvatosan kössék meg. Át kell vinni a megfigyelőbe. Ebéd előtt lejövök és megvizsgálom.

Hallja a távolodó lépteket, a láthatatlan kezek közelednek. Már nem védekezik. Egész teste reszket, álmosság fogja el. Jó volna aludni. Hagyja, hogy lefogják, hátraszorítsák a kezét. Mielőtt lecsukódik a szeme, még látja, ahogy a gondola lassan körbefordul, megindul nélküle… Át, a nyílt tenger felé. Az evező hangtalanul megmerül.

Rózsaszín hajnali fény csillan a nyomán.