Ördögh

Szilveszter

Ének, énekek

KOSSUTH KIADÓ

A vágytól hajt az Igazság tövén ki
galyak gyanánt a kétely; s minket ösztön
lök ágról-ágra, a csucsot remélni.

DANTE: PARADICSOM

(Közjáték)

„Az elsodródott évtizedről szeretnék magának beszélni” – mondtam Vergiliusnak, miután beléptünk lépcsőn lefelé lépve az üres, boltíves szobába. „Nem vagyok rá kíváncsi” – húzta el a száját az öreg, s ahogyan gúnyosan mondta, rátört a köhögés, a tüdejéből hirtelen, váladékosan szakadva föl. Arca belevörösödött a kínzó, kényszeres erőlködésbe. Reszkető kézzel tapogatta ki a zsebét, csomóra gyűrt zsebkendőt rángatott elő, ujjaival széthúzogatta a szája előtt, harákolásba próbálta törni a görgeteges vulkánugatást, szeméből folyni kezdtek a beteg küzdelem könnyei. A zsebkendőbe köpött nyálasan; ismét csomóba gyűrte, megtörülte a száját, vörös-bíbor arcáról letörülte a könnyeket, már csak zihált, aztán a zihálás lihegésbe szelídült. „Maga egy oszlopos marha” – mondta nehézkesen, torkát köszörülve –, „idehurcol engem ebbe a légópincés, koszos, büdös, üres szobába, nincs itt egy rohadt szék, hogy leüljek, egy rohadt pohár, hogy vizet igyak, de maga az elsodródott évtizedről akar nekem beszélni! Oszlopos marha maga, Fekete Illés!” Vártam, hogy lecsillapodjék hirtelen ingerültsége, amit a gyötrelmes köhögési roham ösztönös utóhatásának gondoltam, lehajtottam a fejem, s lenyeltem, amit válaszolni akartam volna: hogy de hisz nem tiltakozott, amikor elhívtam, nem mondta, hogy nem jön, sőt, kapott a szavamon, s én csak azt teszem, amit megbeszéltünk.

A dohányfüstös, szürkén piszkos falakon ott fehérlettek a leszedett képek foltjai, a sarkokban az elvitt bútorok mögött, a plafon szögleteiben férces porhálók csüngtek rezzenetlenül. „Még jó, hogy nem az elsodort faluról akar itt dumálni” – nyögdécselte Vergilius. – „Százszor megmondtam, hogy ne dumáljon, hanem írja meg! Írja meg azt a nagy, trágyadomb-meleg parasztfaluját, Fekete Illés, de ne nyavalyogjon mindenféle elsodródásokról!… Említette múltkor, hogy van itt valami budi. A vízhajtó dolgozik…” Már csak téglavörhenyes volt Vergilius arca, szótlanul a szoba hátsó ajtajához léptem, mutattam, amögött van, aztán figyelmeztettem: „Hiába akarná lehúzni a tartályt, a vizet már tegnap elzárták. A vécékagyló mellett ott van egy ötliteres demizson, abból öblítse le.” Az öreg becsoszogott a vécébe, nem hajtotta be maga mögött az ajtót, hallottam, ahogyan megkönnyebbülve, nyögve vizel. Önkéntelenül elmosolyodtam: „Maga az utolsó, aki ezt a vécét használja ebben az életben, pedig most van itt először! Mit szól? Holnap már vécé se lesz, szétvernek mindent, falat, lefolyót.” „Akkor ez történelmi hugyozás” – hallottam tompán, s rövid röhögés bugyogott a szavak között. Aztán pillanatokra csönd volt. „Oszlopos marha maga, Fekete Illés!” – ismét nyögés hallatszott, de már nem csobogott a vizelet. – „Óriási, first class, demizsonból öblítem le a hugyomat!” Megint csönd volt. „Dehát ezt beszéltük meg, nem?” – kiáltottam, és rágyújtottam. „Nem ezt beszéltük meg!” – csapott vissza Vergilius, s most azt lehetett hallani, ahogy önti a vizet a demizsonból a vécékagylóba. – „Nem ezt beszéltük meg! Maga azt mondta, hogy a szerelemről fog írni, hogy megírja a szerelmet, meg azt is mondta, hogy megírja azt a trágyadomb-meleg, erős életű parasztfaluját. Ne dumáljon mellé! És azt is mondta, hogy semmi érzelgősség, semmi nosztalgia, semmi nyálas szirup, semmi demagóg rögnaturális. Maga ezt mondta nekem, Fekete Illés! Okosan egymásba fűzte a szavakat, hogy legelébb van a purgatóriumi valóság, ami maga az élet, hogy az élet mindenkor igazabb, mint a legvegytisztább gondolati igazság, hogy az élet igazsága szép tud lenni, hogy a szép meg attól szép, hogy múlandó, s ami múlandó az szomorú, a szomorúság pedig ábrándot veszejtően eszméltető, ábrándot veszejtően eszméltető pedig csak a valóság tud lenni. Ezt mondta.”

Hallgattam, leültem az ablakpárkány alá a koszos padlószőnyegre, oda, ahol a két napja elhurcolt kanapé valami tisztaságot hagyott. A párkányon virágtalan virágcserépben szürkés-kérges föld, fölfelé nyújtózva abba hamuztam. Vergilius kijött a vécéből, s a látványon harsányan elröhögte magát: „Kiszúrt velem, Fekete Illés! Maga ül, mit egy basa, én meg ezzel a basahasammal és a hetvennégy évemmel már nem tudok a földre ülni! Na, gyorsan mondja, amit akar, aztán menjünk ebből a sivár kriptából!” „Gyújtson rá, van hamutartó” – s hátra-, fölfelé fordulva levettem az ablakpárkányról a virágtalan, szürkés-kérges földdel teli virágcserepet, felé nyújtottam. „Mit mondjak, a Ritzben érzem magam” – jegyezte meg enyhén fullánkosan Vergilius, és az ingzsebéből kivett Gauloisos dobozból rágyújtott. „Mi van azzal az elsodródott évtizeddel? Ugye tudja, Fekete Illés, nem ér többet tíz percnél?!”

Az órámra néztem, délután három volt, kint megdördült az ég. „Tíz év, tíz perc” – motyogtam –, „lassan kell szívni a cigarettát.” Vergilius száját csücsörítve ajkai között tartotta az övét, szívta is meg fújta is, aztán csöppet remegő kezével mutató és középső ujja közé vette, hátat fordított, és a csupasz, koszos falak előtt köröket gesztikulálva totyogni kezdett. „Ne figurázzon, Fekete Illés. Kezdjen hozzá, tíz percet talán megér a maga tíz éve, ígértem, végighallgatom.” „Nem figurázok” – mondtam, s a virágcserépbe ütögettem a hamut. „Hogyne figurázna! Jegyezze meg: maga rossz ripacsnak.” „Arra gondoltam, hallgatok tíz percig, aztán mehetünk ebből a sivár kriptából.” „S akkorra végképp elsodródik a maga évtizede ebben a süket csöndben, ebben a koszfészekben, ahol még egy rohadt szék sincs már, amit holnap szét fognak verni, maga mondta, falat bontanak, miközben kint dörög az ég, villámlik, s a tizedik perc végén szakadni fog az eső, hogy ki se mehessünk ebből a légópincéből. Ne ripacskodjon, nem áll jól magának.” „A mennydörgést nem rendeltem meg, soha nem volt semmilyen hatalmam, tudja jól. Csupán belátom az igazát, Vergilius. Hogy tíz év talán tíz percet megér. S arra gondoltam, ezt legértékesebben a hallgatás töltheti ki.” Vergilius elém állt, oldalra hajtotta a fejét, úgy nézett le rám. Valószínűleg nevetséges lehetett a helyzet: én az ablakpárkány alatt a tisztán virító padlószőnyegen ülve, kezemben a virágtalan, szürkés-kérges földdel teli virágcserepet hamutartóként tartva, ő pocakosan állva előttem, remegő kezének ujjai közt az egyre hosszabb hamujú cigarettával. De nem nevettünk, el se mosolyodtunk. „Idefigyeljen, Fekete Illés! Ismer engem, tudja, benne vagyok minden bohóckodásban. Ha úri kedvem úgy akarja, elküldök mindenkit az édesanyjába, a miniszterelnököt és a dalai lámát. A római pápát azért nem mondom, hogy ne sértsem a maga paraszt-katolikus lelkét. De őt is elküldöm. És tudja azt is, hogy röhögök, pedig kocsonya bennem a keserűség. Megértem, hogy inkább hallgatni akar. A maga üzlete. Vagy inkább: a maga balhéja. Ne is mondjon semmit. Látom, itt meg ott meg amott képek voltak a falon. Jó képek, rossz képek, mindegy. Látom, ott szekrény volt, amott asztal, szék. Ahol maga ül, ott valószínűleg kanapé. Tudom, már nincs víz, tehát tudom, hogy volt, nem demizsonból kellett leöblíteni a hugyot. Gondolom, főztek kávét, teli volt ez a leprás szoba élettel. De gonoszabbul mondom: teli volt szerelemmel. Ne mondjon semmit. Ott ül a kanapé helyén.” „Itt tisztább volt a padlószőnyeg” – vetettem közbe. „Ha meggondoljuk, a kanapék helyén általában tisztább a szőnyeg. És ocsmányabb. És gyarlóbb. Ezért tisztább. Azt hiszi, nem vettem észre? Nézze, itt toporogtak, jöttek-mentek” – és az egyre hosszabb hamus cigarettával a padlószőnyeg folttisztására mutatott. – „Maga ezt jobban tudja. És ne ábrándozzon, ne emlékezzen. Holnapra szétvernek itt mindent. Rá se ismer két hónap múlva. Eltüntetik az ajtókat, a vécét, új ajtók lesznek. És maga ide soha többé nem nyithat be. Soha többé úgy, ahogy egy évtizedig minden nap benyitott. Tudja ezt maga is, Fekete Illés, azért hívott ide, azért vagyunk itt.” Leesett a cigarettáról a hamu, Vergilius szemrésből követte tekintetével, de nem mozdult. Nem akartam közbeszólni. „Vagy mesélni akart volna mindazokról, akik itt voltak tíz év alatt: Az elsodródott évtizedben, ahogy maga volt szíves aposztrofálni? Miniszterekről és balekokról, bohémekről és szorongásos szépreményűekről? Mondta volna, hogy ez is, amaz is halott azóta, s hogy mióta már? Nyugodjon bele, mi is halottak leszünk. Belegondolt-e már, hogy milyen pontos ellentmondás ez: leszünk és halottak?…” – krákogott, beleszívott a cigarettacsonkba, szemébe gomolygott a füst, pislogott. – „A kutya se ugat majd utánunk, a kutya se ugat a maga szerelmet, életet, valóságot, hitet, szomorúságot tapasztalat boltíves pincéje után. Maga tudja, ha én meghalok, eladják valakinek apám sírját. Mert senki se marad utánam. De azt is tudja, hogy anyám után a sírt se kell eladni, mert nincs sírja se. Egyszerű ez. Az életnek ez a része mindig egyszerű. Azt hiszem, letelt a tíz perc” – már a filterbe szívott bele. Én közben, magam se vettem észre, elnyomtam a cigarettámat a virágtalan virágcserép szürkés-kérges földjében. Föltápászkodtam, nyújtottam a virágtalan virágcserepet Vergiliusnak. „Azért tíz évvel öregebbek vagyunk” – mondtam. „Nem – ingatta meg a fejét –, nem, Fekete Illés, ismét megszűnt tíz év a mérni se érdemes százezrekből. Az ember azt hiszi, ő az időmérő. Téved. Az ember a végtelen idő árnyéka csupán. Akkor mehetünk végre?” A virágtalan, szürkés-kérges földdel teli virágcserepet visszatettem az ablakpárkányra. Fölemeltem az ujjam: „Hallja, szakad az eső!” „Ne színészkedjen, ettől már óvtam, Fekete Illés. Nem akarom megvárni, amíg harangozni is fognak az esti litániára. A történet mindig attól történet, hogy vége van. És minden pillanatban történet van. És soha nincs vége a történetnek. Menjünk. Iszunk nálam egy jó kávét a királyi lakomban. Rágyújtunk. De fotelban ülve, rothadó könyvek között!”

Nyitottam az ajtót. Szakadt az eső. „Itt van magának, látja, az egész elsodródott évtized” – mondta Vergilius, s én elindultam utána a szakadó esőben. Harangoztak a közelben.

Fekete Illés álmot látott. Azt az üzenetet kapta, hogy csütörtökön este hat órakor jelenjen meg a Tóth vendéglő kerthelyiségében, mert legénybúcsúja lesz. Az üzenet szikratávírón érkezett, akár valami káprázatos jelenés: félúton a tündökletesen vibráló csillagmező és a lámpavilággal pislákoló, sötétben szuszogó föld között üstökösszikrák futottak morzejelek ritmusára a rivaldás égbolton, mint egy láthatatlan repülővel húzott foszforeszkáló selyemszalag, rajta a félreérthetetlen üzenettel. Csütörtök, este hat óra, Tóth vendéglő kerthelyisége, legénybúcsú.

Fekete Illés a megadott időben ott állt a vendéglő előtt a bágyadozó hársfa álmatag árnyékában. A hőség még mindig tikkasztó volt. A közeli állomásépület felé nézett, amely mintha visszafordított délibábként lebegett volna az aláhanyatló nap párás sugarában. Az állomás főbejáratánál kétkerekű kordé várakozott, kettős rúdja között kopott, sovány szamár. Füleit néha legyezve megbillegtette, mellső lábait emelgette és apró patájával toppantott, hogy elijessze a körötte szemtelenkedő böglyöket, s végtelen türelemmel, bánatos egykedvűséggel bámult maga elé a poros aszfaltra.

Fekete Illés fölment a három lépcsőn, a vendéglő ajtaja nyitva volt, belépett. A teremben méla csönd: a söntés mögött kopasz, kövérkés ember állt kackiás huszárbajusszal, könyékig fölgyűrt ujjú fehér ingben, kék kötényben, az asztalok-székek magukra hagyatottan árválkodtak, hátul a fal mellett kis dobogón a cimbalom szőtt abrosszal letakarva, a sarokba támasztott nagybőgő szürke klottzsákban, akár egy formátlan, fölpuffadt múmia, a füstös, hengerelt-mintás falon, átellenben az agyonmosott, tulipános függönyöktől takart ablakokkal, barnára mázolt fakeretben hatalmas, három osztatú kormos derengésű festmény – balról halászok húzzák a halaktól duzzadó hálót, középen halászok főzik a halászlét bográcsban, jobbról tűzrőlpattant menyecskék libegő járással, lebegő szoknyában, hímzett pruszlikban terítenek egy kecskelábú asztalt, rajta üvegkancsókban alvadtvér-vörös bor, szegetlen, púpos, kerek kenyér.

A söntés mögötti jóember köszönt, s mindjárt mondta: „Már várják kint”, és az udvar felé vezető nyitott ajtóra bökött hüvelykujjával. a terem és a kerthelyiség közötti rövid folyosóról nyílt a konyha és a pincelejárat. Fekete Illés bepillantott a konyhába: nem látott senkit, a katlanszerű tűzhelyeken ormótlan lábasok, fazekak, tepsik terpeszkedtek a zsír- és főzelékszagú csöndben, a falakra akasztva fedők, szűrők, nyeles serpenyők, az asztal alatt üstök, kondérok, állványos polcon tányérok, tálak oszlopai. A pinceajtó csukva volt, zárjában jókora, cifrára kovácsolt kulcs, az ajtó öreg tokja fölött megsárgult, zománcos lemezlapon cirkalmas betűkkel fölirat: Út a mennyországba.

Fekete Illés kilépett a kerthelyiségbe lefelé vezető lépcső pihenőjére. A sátornyi diófa alatt négy négyszögletes, bor- és pörköltfoltos fehér abrosszal letakart asztal volt összetolva, körötte összecsukható műanyag székeken ott ült a tizenkét Vergilius. Az asztalfőn üres, szintén összecsukható, farácsos, csővázas szék. A kerthelyiség hátuljában zöldre mázolt, enyhén korhadt deszkapalánk mögött téglából épített, kétfülkés árnyékszék riglis, kallantyús deszkaajtókkal, amögött szintén téglafallal elkerítve, nyitott eresztető alatt, méter magasig szurkos oldalú, alul a fal mellett lejtősen betonvályús ajtó nélküli vizelde. A vendéglő és az illemhely között, a diófa lombkoronáján túl, betonozott tánctér, fölötte egy vaskaró és az épület közé feszített villanyhuzalon három meztelen villanykörte. A szomszéd ház vadszőlővel befuttatott tűzfala mentén fásszín, glédába sorakoztatott, fölvágott fával.

„Jó napot” – köszönt Fekete Illés és illendően meghajtotta a fejét. „Jó estét” – válaszolták a Vergiliusok kánonban, előbb egyik, aztán másik, valahogy együtt mégis, ki motyogva, ki rekedten, ki fennhangon, ki fáradtan, ki számonkérőn, ki fennhéjázva, mégis ugyanazon dallamra és ritmusra. Fekete Illés leballagott a három lépcsőn, odament az asztalfő üres székéhez, megfogta az asztal szélét, állt, nézte a Vergiliusokat együtt és külön-külön, érezte, homlokán, halántékán, nyakán meggyöngyözik a verejték, zsebébe nyúlt a zsebkendőért, hogy letörölje, mégsem tette, mert látta a Vergiliusokat, hogy az ő homlokukon, halántékukon, nyakukon is gyöngyözik a verejték, de nem törlik le sem zsebkendővel, sem kézfejjel, sem tenyérrel, sem ujjal, hanem néznek rá jámbor, szelíd várakozással, ahogyan csak a jószágok tudnak nézni a gazdájukra. „Jó estét” – nyögte ki végül igazodva a Vergiliusokhoz, és leült.

Ismét szemügyre vette a kompániát, ezúttal sorban és egyesével. Balja felől ült néhai Vergilius Antónius és annak apja, néhai Vergilius Stephanus, mellette néhai Vergilius Silvestris és néhai Vergilius Alexandros, őmellette az asztalvégen néhai Vergilius Gabriel és néhai Vergilius Valentinus. Jobbja felől ült Vergilius Franciscus és Vergilius Andreas, mellette Vergilius Emericus és néhai Vergilius Julius, őmellette az asztalvégen néhai Vergilius Ambrosius és néhai Vergilius Emericus, a faforgácsos. „Szép kis társaság” – gondolta Fekete Illés, és a némaság miatt ki is mondta: „Szép kis társaság, ugyan mire jó ez az egész?” „Nono! – csattant Vergilius Andreas hangja, és fölemelte a mutatóujját –, előbb talán mi kérdezünk!” „Tessék, állok elébe.” Váratlanul zavar támadt, mintha szél kerekedett volna, a diófa vastag, sátorkarós ágai megnyikordultak, a gallyakon a levelek himbálózni kezdtek tehetetlenül, akár vihar előtt. A Vergiliusok szúrós pillantásokat vetettek Vergilius Andreasra, mint aki beleköpött a levesükbe, mielőtt bekanalazhatták volna. Morgás, zsörtölődés, visszafojtott elégedetlenkedés hallatszott, és tétova nyögdécselés, feszengő tipródás, mivel tudták, hogy Andreasnak igaza van, hiszen most nekik kérdezniük, sőt, rákérdezniük kell, mert azért vannak itt, és azért van ez a legénybúcsú. A faforgácsos Emericus utálkozva és grimaszolva hunyorgott a diófa leveleire, sárga ujjai közt a meggyújtatlan cigarettával, akár egy szórakozott karmester, apró csuklóköröket rajzolt, s visszanyelte slájmosan feltörő köhögését. Ambrosius maga elé húzta a hamutartót, négyrét hajtotta az előtte lévő fehér papírszalvétát, kistáskájából töltőtollat vett elő, gonddal lecsavarta a kupakját, és félreérthető rombuszokat kezdett precíz vonalakkal vázlatozni. A másik Emericus nem tudta, hová nézzen, eszperantóul fohászkodta magában: „mit is keresek én itt, csak legyünk túl rajta”. Néhai Gabriel fészkelődött, hogy ő ezt nem tűri tovább, föláll, és fennhangon bort rendel a főúrtól, mert csúfság és gyalázat kocsmában bor nélkül ülni, kivált szomjúztató nyáresten, de csak a görbebotja gumivégével koppantott, nem mozdult. Néhai Antónius, Stephanus és Silvestris lehajtotta a fejét, könyököltek az asztal szélén, vaskos, bőrkeményedéses ujjaikat lazán összefűzték, mint akik imádkoznak, pedig nem imádkoztak. Antónius lovakra gondolt, erős lovakra, amint húzzák az ekét, a vendégoldallal megnagyobbított szekeret, amin súlyos tömegben tornyosodnak a kötésbe rakosgatott búzakévék, amin a megmagasított szekéroldalak közt a földillatú krumpli mázsái. Stephanus gyaloglásra gondolt hosszú, ködlepte úton, amit az orráig sem lát tejszerűen homályos, vastag szemüvegén át, melynek két szárvégét gézzel pólyálták be, hogy ne sebezze ki füle mögött a bőrét, s amelynek a nyerge mély, piros árkot nyomott az orra két oldalába, közben pedig vigasztaló törkölypálinka-szagot érzett. Silvestris viszont fagyos disznópaprikást látott maga előtt lábasban, amiből bicskával lehet kiforgatni a ragadós körmöt, farokvéget, a csontos húsokat, a vese- és májdarabokat, a kocsonyás levet, s hogy milyen fölséges azt falni friss kenyérrel, savanyú uborkával, inni hozzá decis pohárból karcos bort. Nem imádkoztak, fejüket lehajtva nyelték a nyálukat, letűnt valóságot álmodtak. Néhai Alexandros paposan mosolyogva hátradőlt a műanyag széken, szája enyhén szétnyílt, hablepedék fehérlett a szögletében, mondta volna unszolva, már-már könyörögve, hogy bocsássuk meg egymás vétkeit, hiszen gyarlók és esendők vagyunk, de csak a keze mozdult, mintha misekönyvet lapozott volna oltár előtt. Néhai Julius a vadszőlőtől borított tűzfalra révedt, s feszes bőrű cigánylányt látott ülni orgonabokrok takarásában a selymes füvön, a cigánylány egyetemi hallgató volt kiszőkített, vállig érő hajjal, bordóra festett, hosszú, ovális körmökkel, illegette bársonyos bőrű pőre vállát, hogy duzzadó körtemellei ringtak bő selyemblúzában, és csak csacsogott fontoskodva, hogy egzisztencializmus és marxizmus egyenlő az infarktussal, ezt ő megjósolja Juliusnak. Néhai Valentinus hüvelykujjával végigsimította dús, fekete bajuszát, amelyben itt-ott ősz szálak csillogtak, újra végiggondolta, mi mond, ha megszólal, ha egyáltalán megszólal, mivel ha szót kér, el fogja mondani tömören és érvelve, hogy sem Szent Eulália, sem Izolda, sem Ginevra, sem Nikolett, sem Eleonóra, sem Vastag Margó, sem Szűzmária, de Szent Elek sem, Roland sem, Trisztán sem, Lancelot sem, Yvain sem, Girard de Rousillon és Jézus Herceg sem, hanem hitvallás kalodája szerelem, és szerelem kalodája hitvallás. Franciscus láthatóan várt: maga elé készítette az asztalra ezüst cigarettatárcáját, pattintva szétnyitotta, mellé tette a gyufaskatulyát, melynek címkéjén bengáli tigris vicsorgott, és bozontos szemöldöke alól fürkészve figyelte a diófáról láthatatlan fonálon aláereszkedő keresztespókot, amint az abroszra huppan lágyan, s menekül tovább a kitéglázott föld felé. Vergilius Andreas ellenben türelmetlenül, dörgedelmesen kérdezte: „Miért akarod te feleségül venni Ónozó Virágot?”

Fekete Illés széttárta a kezét, nem készült föl magyarázkodásra. „Fölösleges ezt firtatni, nincs közünk hozzá” – néhai Ambrosius gonddal rajzolta a rombuszokat a papírszalvétára, rekedt, mély hangja reszelte a csöndet. „Közünk van hozzá! – csattant indulatosan Andreas Vergilius – Nekünk kell büszkének lennünk vagy szégyenkeznünk miatta.” „Számomra mindegy, essünk rajta túl, szomjas vagyok” – mondta néhai Gabriel, ingzsebéből kivette a cigarettás dobozt meg az öngyújtót, a kihúzott szálat ujjbegyével megnyomogatta – „ebben is van fináncláb” –, és miután két oldalán is végignyalta a cigarettát, rágyújtott. „Válaszolj: miért akarod feleségül venni Ónozó Virágot?” – kérdezte újra Andreas, már inkább csak gunyorosan. Fekete Illés ismét széttárta a kezét, aztán megszólalt: „Mert szeretem.” „No hiszen!” – göcögött föl néhai Stephanus, s nézett maga elé a tejszerűen homályos szemüvegén át. „Legalább szép nő?” – kérdezte az asztalvégről néhai Emericus, a faforgácsos, és fulladozva a markába köhögött. „Asszony” – vetette oda foghegyről, reszelős hangon néhai Ambrosius, és rajzolta szakadatlanul a félreérthető rombuszokat a papírszalvéta minden oldalára. „Az nem baj, az még jó is lehet! Legalább ki van már próbálva!” – nevetett fátyolosan néhai Emericus, a faforgácsos. „Kétszer is ki van próbálva. Még nekem is eldicsekedett. Mocskosan beszélt a férjeiről, rossz volt hallgatni – vette át a szót Vergilius Andreas, és mondta, mint a szentenciát. – Szép asszony. Szép, mint egy telivér kanca. Elcsöppen utána a férfiember nyála. De boszorkány és némber. Mocskosan beszélt a férjeiről. Én nem vagyok egy úrifiú, bőséggel tanultam zaftos szavakat abban az én drága, proli szülővilágomban, ki is mondom őket, ha úgy hozza a helyzet, mégha átlucskosodnak vagy beszűkülnek is tőlük a parfümös, hervatag méltóságák, de attól, ahogyan ez a gyönyörű nőstény beszélt a férjeiről, még én is majdnem elpirultam. Rólad is így fog majd beszélni. Bűnös asszony.” „Szeretem és szeret” – mondta halkan Fekete Illés. „Most ezt gondolod, fiam, de én nem szólok bele – jegyezte meg nehézkesen, torkát köszörülve néhai Antónius –, a te dolgod, a te életed.” „Ah, szerelem! Majd mesélek róla, de előbb iszom három cent örmény konyakot. Remélem van ebben a lebujban örmény konyak” – hadonászott teátrálisan néhai Emericus, a faforgácsos. „Van, mikor jöttem, ellenőriztem a söntés mögötti polcot. Szerencsére vodka is van. Orosz is, lengyel is. Én lengyelt fogok inni. Különben valóban kívánatos asszony. Találó Andreas hasonlata: telivér kanca. Nem lehet se betörni, se megülni. Csak kívánni lehet” – néhai Ambrosius már csak vonalakat húzott egymás mellé a papírszalvétán, minden négyet áthúzva az ötödikkel. „Én azt tartom – kezdte csöndesen, fejét ingatva néhai Alexandros –, hogy meg kell bocsájtani. Mindenkinek. Hiszen mi magunk is bűnösök vagyunk. És nem ítélhetünk senki fölött. Majd az Úr ítélkezik, ha eljön a napja. És ki tudja, hátha megtér. A házasságtörő asszony is megtért, a tékozló fiú is, még az egyik lator is. A szeretet mindennél fontosabb, higgyétek el.” „Ez a nő nem fog megtérni. Ha megtérne, már nem ő lenne” – szögezte le Vergilius Andreas, és kivett egy szálat Franciscus feléje nyújtott ezüst cigarettatárcájából. Franciscus is fogai közé fogott egy szálat, ide-oda mozgatta a szájával, közben kezébe vette a gyufaskatulyát, a diófát és vadszőlővel borított tűzfalat nézte, látszott rajta, mondani akar valamit, meggyújtotta a gyufaszálat, a lángot odatartotta Andreas előrehajló arca elé, aztán csak tartotta a gyufaszálat, s mielőtt a körmére égett volna, rágyújtott. „Szóval – Franciscus még mindig a foga között tartotta a cigarettát, a meggomolygó füsttől elfordította a fejét, a gyufaszál csonkját a hamutartóba dobta, a hamutartót maga és Andreas közé húzta –, szóval szerintem nehéz bármit is mondani. Én is megéltem ezt-azt, tudjátok, ismertek. Olyan is előfordult, hogy hajtott a vérem. Olyan is, hogy gyászoltam. Olyan is, hogy tobzódtam a gyönyörökben. Sorsok vannak, tudjátok ezt jól ti is, és a sors nem szép és nem csúnya, mégcsak nem is jó vagy rossz. A sors az élet. Az ember élete. Mindannyiunké. Én ezt tudom mondani.”

Egyre sűrűbb lett az árnyék, ahogy az alkonyatban szétfolyt a sátras lombú diófa elől. Sültek és pörköltek illata áradt szét a kerthelyiségen, mintha félig üres, öles hordók kongtak volna a pincében, s teli boroskancsók koccantak volna össze tompa üveghangon. A nyitott pinceablakba rigó repült, valamit felkapott a csőrébe, és villanva tovaszállt. Túl nagy volt a csönd.

„Tehát szereted Ónozó Virágot, és úgy érzed, ő is szeret téged” – néhai Valentinus Fekete Illés szemébe nézett. „Szeretem.” „És el akarod venni feleségül.” „El.” „A te választásod és a te döntésed. Akárhogy alakul, hóttig élsz majd te is.” Néhai Silvestris rábólintott néhai Valentinus bölcsességére. Andreas csóválta a fejét. „Újra mondom, és ezerszer, ha muszáj: ez bűnös asszony. Elveszejt téged.” „Legalább elveszi Illés a világ bűneit! Szép tud az lenni, bár képes volnék még rá, de már menni sem tudok – nevetgélt keserűen néhai Emericus, a faforgácsos, és nehézkesen oldalt fordulva fölhúzta szőrtelen, megdagadt lábán a nadrágszárat. – Nézzétek, mintha leprás lennék, pedig gavallér voltam, gáláns ficsúr, bohém lélek és grand seigneur, szíveket és szoknyákat tiportam, mesélhetnének decens hölgyek, ha mernének, színésznők és táncosnők, bájos kis kurvák és naftalinszagú vénkisasszonyok. Én is mesélnék, de igazi férfiember nem fecsegi ki azt, amiért megbolondult, hacsak egy éjszakára is. Nézzétek a lábam: szederjes és puffadt, ezek a rohadt orvosok semmit sem tudnak, az orvostudomány semmit sem ér, nem tudnak segíteni rajtam, és fáj, pocsékul fáj, a kávé meg a cigaretta maradt, és az örmény konyak, hogy zamata legyen az ótvaros fájdalomnak, valami zamata az elfonnyadt emlékeknek, valami mámorító illata a röpke reménynek, amiről nem beszélhetek, mert túl szép és túl fájdalmas!” – néhai Emericus már-már kiabált és már-már sírt, görcsösen megkapaszkodott az asztal szélében, vicsorogva az erőlködéstől fölállt, tartotta a nadrágszárat, próbált hátrébb lépni, hogy mutassa: „Lássátok, feleim…”, aztán visszaült. „Ezt nem kellett volna, Emericus – dörmögte reszelős hangján néhai Ambrosius –, én is megmutathatom a lábamat, nem szebb, mint a tiéd, de nem is randább. Nem illik magunkat nyilvánosan sajnálni és siratni, mégha jólesik sem. Hogy megnyugtassalak, én is szeretem magam sajnálni, pedig a sajnáltatás kifizetődőbb lenne, azt meg már vén koromra rühellem. Valamikor bezzeg nem voltam ilyen finnyás, nyafogtam kicsit s már bontottam is ki a kombinékból az értem aggódó kebleket. Javaslom, zárjuk le, megéheztem, megszomjaztam, már behűlt a lengyel vodka.” „Talán mondanék én is valamit” – emelkedett szólásra néhai Julius, egyetlenként a Vergiliusok közül. Ácsorgott az asztal és a műanyag szék között, mutató és hüvelykujjaival az abroszt nyomkodta, Emericusra nézett, aki eddig meg sem szólalt, aztán néhai Ambrosiusra, aki a félreérthető rombuszokkal és az áthuzigált vonalkákkal telirajzolt papírszalvétát most apró darabokra tépdeste lassú, kimért, alig észrevehető mozdulatokkal. „Én kevés újat tudok hozzátenni mindahhoz, ami itt elhangzott. Előrebocsátom, hogy a nevezett Ónozó Virágot nem ismerem, de nincs okom kétségbe vonni, hogy szép asszony lehet, azt sem, hogy tán boszorkány, de hát melyik asszony nem az, barátaim?, és azt sem, hogy talán mégis szereti a mi fiúnkat, Fekete Illést, és hűsége lesz hozzá, ámbár ennek is két aspektusa van, mert nem csupán asszonyhűség létezik a világon, hanem férfihűség is, de mondhatom ezt akár hűtlenségnek is, a magam részéről azt tudom tanúsítani ebben a bizalmas, baráti körben, hogy én bizony elbuktam sokszor, nagyon sokszor, és hazudnék, ha letagadnám, hogy nem volt jó elbukni, igen, barátaim, én kifejezetten szerettem elbukni, de sose akkor, amikor éppen szerelmes voltam, mert amikor szerelmes voltam, és néhányszor ez megesett velem, azelőtt is, hogy a nejemet megismertem, és sajnos azután is, emiatt aztán szép lassan tönkre is ment a mi házaséletünk, tulajdonképpen az emberi kapcsolatunk, ezt muszáj önkritikusan beismernem, mert a nejem érhetően nehezen viselte el az én szerelmességeimet, még azt is mondanám, hogy a csapodárságaimat jobban tűrte, pedig százszor többször voltam csapodár, mint szerelmes, szóval amikor szerelmes voltam, akkor én nagyon hűséges voltam mindig, aztán persze a szerelmek elmúltak, és az fájt, s akkor megint csapodárkodtam, bár már nem voltam olyan hetyke legény, mint valamikor, három napig bent tartottak a haverok az intenzív osztályon, előírtak egy marék gyógyszert, jámbor lettem, mint egy bárány, de a nejem már nem tudott megbocsájtani, ezt is meg kellett értenem, belefáradt, ugye, mire megjámborodtam, fölötte elszálltak a szép asszonyi évek, vagyis hiába okos utólag az ember, sosem tudhatja előre, hogy mit nyer és mit veszít, ezért én nem foglalok állást ebben a vitában, de szeretnék majd eljátszani egy nótát jóapám öreg hegedűjén ennek az estének az emlékére, Ónozó Virág és Fekete Illés szerelme koszorújaként. Köszönöm” – néhai Julius ácsorgott még egy ideig, sután biccentett mindenki felé, aztán leült.

„Aki még szólni akar, beszéljen – mondta Vergilius Andreas, s most ő kínálta cigarettával Franciscust. – Emericus, te hallgatsz, mint aki titkol valamit. Közülünk te ismered legjobban Ónozó Virágot.” Emericus elvörösödött, majd elsápadt. Nem tudta, fölálljon-e ő is, ahogy imént a szomszédja, néhai Julius, vagy maradjon ülve. És nem tudta, mit mondjon, bár azt tudta, most már mondania kell valamit. Nyeldekelt, az abroszt fogdosta, ingzsebéből elővette a szemüvegét, föltette, kis telefonos noteszt húzott elő az asztal alól, előredőlve lapozgatta, s keze remegett, közben krákogott, mint aki máris beszélni akar, de cserben hagyja a hangja, végül nekilendült: „Igen, vagyis Virág, Ónozó Virág, szikrázó jelenség, és rendkívül ügyes, és uralkodó típus, szóval kegyetlen, dehát én… én az ilyen ügyekbe nem szoktam beleártani magam, egyszer fordult elő hosszú életem során, bohó voltam és bársonyos hangú ifjonc, a harmincas években, ki sejthette akkor, hogy mi készül a világban, no, erről is mesélhetnék, de nem most, hogy például lovas karpaszományosként foglalom vissza az elcsatolt országrészt, és hogy virággal meg fújjolással fogadnak, aztán meg alig egy év múlva már munkaszolgálat Galíciában meg vésztörvényszék, ahol halálra ítélnek, de megúszom, mert minden kaland, az egész élet egy kaland, de nem erről akarok beszélni, pedig erről is lehetne sokat, hanem a harmincas évek közepén egyszercsak egy hajón voltam, ami Egyiptomba ment, igazán komikus, friss mérnök voltam, és fölmentem arra a hajóra, mert egy nő utazott azon a hajón Egyiptomba, és én akkor azt gondoltam, hogy akkor nekem is mennem kell, és ott voltam a hajón, aztán itthon voltam, hogy védjem a hazát, de ezt már említettem, vagyis én nem figyeltem ezt a kapcsolatot, nem tartozott rám, úgy gondoltam, Virág, vagyis Ónozó Virág tagadhatatlanul szép, mondhatom nyugodtan, hogy szikrázó jelenség, azt is, hogy rendkívül ügyes, és uralkodó típus, szóval néha kegyetlen, dehát én nem tudtam, hogy ez itt egy szerelem, nem voltam beavatva, meg az ember diszkrét, én mindenképpen az akarok lenni, nagy tanúság és tapasztalat volt erre az életem, én csak most tudtam meg, hogy itt esetleg házasság készül, arra vonatkozóan én rendelkezésre állok, akárhogy alakuljanak a dolgok, bár meglepett, és szabadjon azt mondanom, hogy én azért aggódom Illésért, mert szép az egyiptomi hajóút, tagadhatatlanul nagyon szép, de én azt gondolom, jobb, ha az ember utólag látja csak kalandosnak az életét” – ezzel Emericus becsukta és elrejtette a noteszt, levette szemüvegét, ingzsebébe dugta. Néhai Silvestris fölemelte a kezét, Vergilius Andreas bólintott és intett. „Én ritkán szoktam ilyen gyülekezetben beszélni. Nem azért, mert nem szeretek, hanem azért, mert a magamfajta ember ilyenkor inkább hallgat. Ami ezt az egészet illeti: hát nem tudom, hol is vagyok, bár azt tudom, hogy a Tóth vendéglőben vagyok. Mert ez nem legénybúcsú, mert az nem ilyen, és nem is tor, mert az sem ilyen. Itten hadoválások vannak. Ami Illést illeti: az ő boldogsága vagy az ő boldogtalansága lesz, akármint dönt. Én a magam részéről szeretni fogom ezt az asszonyt is, mert az sose szül jó vért, ha nem szeretik azt, aki a családba kerül. A többi úgyis lakva derül ki. Én eltemettem szegény feleségemet. Nem állíthatom, hogy mindvégig szépen éltünk. Sokszor berúgtam, tagadhatatlan. Hirtelen is voltam. Hol nekem volt igazam, hol szegény feleségemnek. Őt elvitte fiatalon a betegség. Én eltemettem. Most se jobb. Ezért hát azt mondom, akárhogy is van, akárhogy is lesz, ideje lenne koccintani.”

Egészen besötétedett, a tánctér fölötti csupasz égők fölgyulladtak. Denevér surrogott át az udvaron, a megkapaszkodott vadszőlővel borított tűzfalon. Fekete Illés könyökölt az asztalfőn, tenyerében támasztotta az állát. Vergilius Andreas körülnézett: „Valaki akar-e még szólni?” – kérdezte. Néhai Stephanus moccant. „Én vagyok köztetek a legöregebb, tizennégy évet éltem a múlt században. Majdnem mindannyian a gyerekeim lehetnétek. Én azt mondom, bolond dolog az élet és bolond benne az ember is. De ezt így kell elfogadni. Azt hittem, halálán van a feleségem, és én felkötöttem magam. Ő négy évvel túlélt. Nem arról beszélek, hogy jó volt-e, szép volt-e. Volt, ahogyan volt. Hála Istennek, nem kellett gyilkolnom a háborúkban. Ez nagy szó. Hála Istennek nem kellett szűkölködnünk a nehéz időkben sem. Ez is nagy szó. Az ember öreg korára elvan egyedül, és az ember öreg korára fél magára maradni. Ami előtte van, az a bolond élet, és benne a bolond ember. Szép neve van Ónozó Virágnak. Ilyet én nem szoktam mondani. Az én feleségem is cserfes volt. A kalapot ő hordta. Szerettem az ő nevét is. Dehát másképp hozta ez a bolond élet. A törkölypálinkát azért szerettem, mert kicsit megbolondult tőle az emberfia. Kutyaharapást szőrivel. Nincs ugyan sok értelme, de haszna van. Hát ennyit.” Néhai Stephanus följebb tolta az orrán a tejszerűen homályos, vastag szemüvegét, amelynek a szárvégeit gézzel pólyálták be, hogy ne törje föl a füle mögött a bőrét.

Az Úrangyalát harangozták, visszhangozva hallatszott az estében. Vergilius Andreas hátradőlt a műanyag széken, csöndesen, enyhe éllel kérdezte: „Miért akarod te feleségül venni Ónozó Virágot?” Fekete Illés könyökölt az asztalon, állát jobb tenyerében tartotta, úgy válaszolt: „Azt hiszem, nem veszem feleségül. Pedig szeretem.”

Ekkor jelentek meg a pincérek a lépcsőn. Hozták a lengyel vodkát, az örmény konyakot, a törkölypálinkát, a karcos bort üvegkancsóban, a csapolt sört korsókban, a szódát szódásüvegekben. Hozták a kenyeret kenyeres kosarakban. Hozták porcelán tálakban a disznópaprikást, a birkapörköltet, a metélt tésztás tyúkhúslevest. Hozták fajansz tálcákon a hurkát, kolbászt, sült oldalast, a bécsi szeletet. Hozták a garnirungot: a galuskát, a sült krumplit, a petrezselymes krumplit. Hozták kistányérokon a savanyúságot: az uborka-, a paprika- és a káposztasalátát, a kovászos uborkát, a csalamádét. Hozták a sült bárányt, a sült malacot, a marhapörköltet. Önfeledt zsivaj támadt. Fekete Illés a kanállal csilingelt a poharán, jelezve, hogy szólni kíván. Elcsöndesültek a Vergiliusok.

Fekete Illés fölállt az asztalfőn, töltött a boroskancsóból a poharába a poharat fölemelte, és másik kezével a roskadozásig terített asztalra mutatott. „Egyetek s igyatok mindnyájan.” Aztán visszaült, nyúlt a kenyeres kosárba, a kenyérkaréjt megtörte, szájába vette, ivott rá a borból. Néhai Vergilius Julius a diófa mögé ment, a sápadt villany- és holdfényben előhozta tokban jóapja öreg hegedűjét, a tokot a műanyag széken kinyitotta, állához igazította a hegedűt, behangolta, és játszani kezdte, hogy „Deres már a határ, őszül a vén betyár, rá se néz már sohasem a fehérnép. Nem is vár több nyarat, senkije sem maradt, egyetlen egy hű társa a szegénység. Más se kell az egész világból, csak a pipa meg egy pohár bor, deres már a határ, őszül a vén betyár, rá se néz már sohasem a fehérnép.” A Vergiliusok koccintottak, ittak, ettek, zavartan és fölszabadultan, darvadozva énekeltek. A pincérek, a szakácsok, a mosogatólányok a lépcső pihenőjén álltak, akár koszorús legények és koszorús lányok. Néhai Vergilius Julius másik nótára váltott: „Feketeszárú cseresznye, rabod lettem szép menyecske…” De ekkor már üres volt a kerthelyiség, és Fekete Illés az állomásépület előtt találta magát. A kordés szamár odabaktatott hozzá. Ragyogott a nap és a hold, ragyogtak a csillagok.

Az álom eltündökölt.

„Van orosz vodkájuk, Sztolícsnájá vagy Szmirnov?” – kérdezte Ambrozius Vergilius a pincértől a Jurátus presszó teraszán, amit lépcsőnyi dobogóra építettek a széles járda kétharmadáig, virágládás léckerítéssel, a presszó teljes kirakati hosszában. „Sajnos nincs, de lengyel vodkával szolgálhatok” – mondta a pincér. Ambrozius megrázta a fejét: „Nem jó, boróka illatú… Milyen konyakjuk van? „Természetesen Lánchíd, de van örmény konyakunk is, Ararát, az albán Szkander béget nem föltétlenül ajánlanám” – az idősödő pincér valóban készséges volt, észrevétlen fegyelemmel tűrte a váratlanul nagy meleget, fehér kabátja alatt a fehér trikó szívta magába az iszamós verejtéket. „Örmény konyak?” – Vergilius fölhunyorgott szemüveges, vaksi szemével a napsugaraktól átlyuggatott hársfa lombjára, és mohóság nélkül, mintegy ízekre emlékezve, alig észrevehetően megnyalta a szája szélét. – „Ararát…” – reszelte ki a hangokat maga elé –, „inkább egy fél deci cseresznyepálinkát, de az igazit, a trikolórus címkéjűt, aztán két deci hideg szódát és egy kávét is” –, és ráncolt homlokkal nézett a pincérre. „Mi nem tartunk, kérem, semmi kommersz röviditalt, vagyis aromásított pancsolmányokat. Más valamit?” – hajolt Vergilius felé, s mivel ő a tenyerével nemet intett, felém fordult: – „És a fiatal úrnak?” „Köszönöm, elvagyok ezzel a kávéval egyelőre” – mondtam. És a pincér bement.

Ambrozius ezt a presszót ajánlotta, amikor a találkozást megbeszéltük telefonon, mondta, hogy a rádióban van valami élőműsor, amibe meghívták mint elnyűhetetlen szakértőt, s utána a közelség miatt hamar ide tud jönni. Egyébként Ambrozius nem Ambrozius Vergiliusként lett közismert jogász a rádió hullámhosszain és ritkábban a televízióban, hanem Dr. Márkus Lukácsként, s ez volt a hivatalos neve is, ez szerepelt a személyi okmányaiban, és ezt vésték lakásajtajának apró réztáblájára is, a név alatt arányosan kisebb betűkkel jelezve: „jogtanácsos”. „Ne gondolják, hogy orvos vagyok” – dörmögte szikár derűvel, amikor először, évekkel ezelőtt meglátogattam. – „Különben a jogdoktorsággal is kitörölhetem a seggem, mert amit az egyetemes jogok örvén itt csinálhatok, az hovatovább pojácaság. Igaz, elfogadhatóan fizet, és én pénzügyben megalkuvó vagyok” – tette hozzá nyomatékul.

Viszont a Márkus Lukács név is fölvett név volt, ő fundálta ki a két evangelistára utalva a nem éppen klerikál-szimpatizáns években, miután hazajött a totális vereségbe döngölt Németországból, ahol a néhány hónapos amerikai hadifogság után még – így mondta, ha szóba került – ellébecolt két és fél évet, hogy a távoli biztonságából figyelje az itthoni fejleményeket, „és nem részletezendő, szigorúan magántermészetű okok miatt”, zárta le lakonikusan a magyarázatot. Ügyvéd és kisvárosi újságkiadó apját bírósági tárgyalás nélkül lecsukták, egyre betegebb szíve és egy mellhártyagyulladás el is vitte a börtönben néhány évre rá, s akkor döntött a fivérével meg az édesanyjával, hogy nevet változtatnak. Ugyanis örmény nevük volt, mivel örmények voltak. Apjuk tizennyolc évesen menekült el Isztambulból a genocídium idején, az egész rokonság odaveszett, vagy nem tudni, hogy a maradék merre keveredett el. Sose gondoltak rá, hogy valaha nevet változtatnak, apjuk is így abszolválta a jogi fakultást Kolozsvárott, s ott megházasodván, immár a feleségével települt át Trianon után, újra menekültként. Ambrozius is eredeti nevén, Aram Hofanesianként végezte iskoláit a cisztereknél, doktori diplomáját is erre a névre állították ki. Mégis döntöttek, akármennyire keserves és áruló-látszatú volt is a döntés abban a sivár és tudathasadásos apagyászolásban. Azt azonban megfogadták, hogy születendő gyerekeiknek másodikként örmény nevet adnak a keresztségben. Így lett Aram Hofanesianból Dr. Márkus Lukács, a jogtudományos ismeretterjesztés repedt gordonka-hangú rádiós és televíziós szakértője, és ügyvédi szakvizsgája ellenére az állami gazdaságok központjának a jogtanácsosa.

A pincér tálcán hozta a pálinkát, a szódát és a kávét, megvárta, amíg Vergilius beleszimatol az agyvérzése óta féloldalt rücskösen deformálódott orra elé emelt pohárka párájába, és bólint, aztán biccentő fejhajtással elment. „Hogy tiszta legyen köztünk a beszéd – kezdte Ambrozius, és mélyen behajolt az asztalka fölé, inas, eres, munkáséra emlékeztető ujjaival tartva a pálinkás poharat –, egy: nem vállalom. Semmit se vállalok az ügyedben. Alpont: szerintem neked nincs is ügyed, csak hisztériád. Pánikod. Kettő: tanácsot se adok. Se neked, se Évának, ha megkeresne. Újabb alpont: az a gyanúm, hogy Virág szerét ejti egy velem való, véletlennek álcázott találkozásnak, de csak azért, hogy leszargyávázzon téged előttem, amit én a szükséges ravaszsággal vissza fogok utasítani. Azért szükséges ravaszsággal, mert alighanem igaza lesz Virágnak, az ő szemszögéből. Három: teljesen begőzöltél, öregem. Pszichiátriai eset vagy. Vedd tudomásul, nincsen szerelem. Nincs. Egészségedre.” – és nyeletnyi kortyolás után egyhajtásra megitta a pálinkát, megszokásból összeráncolta enyhén széttorzult arcát, majd elővette az asztalra tett igazolványos, pénztárcás, kulcsos kistáskájából a cigarettás dobozát, komótosan lággyá gyűrögette, puhította, nyomogatta a szál gépi hengersímaságát erősen odafigyelve, aztán megnyálazta nyelvhegyével az ajkait és a cigaretta oldalát meg a filterét, s rágyújtott.

Kiszürcsöltem a csészémből a maradék, kihűlt kávémat, és én is rágyújtottam, Vergilius elé tolva a korábban közelembe húzott hamutartót. „Sokat vártál?” – Ambrozius hátradőlt a széken, s mintha dohánytörek tapadt volna a nyelvére, cigarettát tartó keze kisujjával letisztogatta. E fölösleges szokását a füstszűrő nélküli cigaretták slendrián hüvelytöltésének idejéből eredeztette, és mint annyi értelmetlen gesztust, megtartotta. – „Igyekeztem, de szóltak, hogy van honoráriumom a pénztárban valamelyik műsor után, naná, hogy rögtön fölnyaltam. Emiatt késtem kicsit.” „Nem lényeges, talán tíz perc volt. Bámészkodtam, gondolkoztam.” „Te nem gondolkoztál, öregem, hanem összevissza fantáziáltál, sőt, fantazmagóriáztál. A képtelenségeket és lehetetlenségeket próbáltad egymáshoz illeszteni, mondhatni, harmonizálni. Pedig az nonszensz. Tudom. Megtapasztaltam a saját bőrömön. Mert nincs szerelem, édes öregem.” – és indulatosan letette a hamutartó szélére a cigarettát, aztán hosszú kortyokban megitta a szóda felét. – „Nincs!” – Ismét hátradőlt, az asztal alatt kinyújtóztatta fájós lábait, és láthatóan fegyelmezte magát, pedig tudta, sosem sikerül. Fölvette a cigarettát a hamutartóról, beleszívott, fölnézett hunyorogva a hársfa ágaira, aztán a túloldali járókelőket nézte, mintha számlálná őket, majd maga elé ejtette a tekintetét, oda se figyelve közelhúzta a kávés csészéjét, a kiskanálba tette az egyik kockacukrot, a kávé felszínére engedte, leste kétféle dioptriás szemüvegén át, ahogyan a cukor elbarnulva magába szívja a kávét és lassú omlással szétesik, amikor ez megtörtént, megkavarta néhányszor a kávét, és a kanalat a tányérkára helyezte a csésze mellé. „Mi a francot akarsz, tudod egyáltalán?” – reszelősen rekedt hangját dühösen csapta az arcomba, mint egy szennyesen lucskos felmosórongyot. – „Elválni könnyű, barátocskám, akkor is, ha ordítozásból meg osztozkodó gyűlöletből áll az eljárás. Lefogadom, ha most elválsz Évától, Virág két éven belül két lábbal fog kirúgni. Most felperes leszel, akkor alperes. És szenvedni fogsz, mint a kivert kutya, amelyiknek elcsapta a hátsó lábát egy autó. Akkor majd mehetsz a szerelmes érzéseiddel koldulni, idióta.”

Mintha kiadta volna a mérgét, kissé az asztal fölé hajolva beleivott a kávéjába, aztán megitta a maradék szódát, s visszadőlve a széktámlának, mélyet szívott a cigarettából. Nem tudtam, megszólaljak-e, mondjak-e bármit is. Nem csak váratlanul ért Ambrozius ellentmondást nem tűrő kitörése és engem való minősítése, de zavarba hozva meg is lepett. Régről ismerte a kínlódásomat, a kultúrház szuterén igazgatói szobájában sokszor és sokáig beszélgettünk a kiscsoportos előadásai után, amiknek a Jogfortélyok sorozatcímet adtuk, s amelyekre mint jogsegély-szolgálatra, tanácsadásra mindig igen sokan eljöttek, az ismertség miatt potentát segítőnek gondolva Vergiliust ilyen-olyan ügyeikben. Már a cím miatt is igazoló jelentést kellett írnom a tanácsnak, mert kifogásolták a fortély szót, miszerint az eleve provokáció, a rendszer becsületes és igazságos jogrendjének, jogalkotásának cinikus megkérdőjelezése, később pedig Ambrozius némely előadásának egyes kitételeit kellett írásban megmagyaráznom, miután behívattak, és elém tették papíron a mondatokat szó szerint, piros filctollal aláhúzva, különösen az emberi és egyetemes jogokról szólókat. Nevetségesen nyomorúságos helyzetek voltak, mivel így leleplezte magát a tanács, hogy besúgókat küld az előadásokra, ugyanakkor Vergiliust nem merték bántani, merthát folyton beszél a rádióban meg a televízióban, vagyis Vergilius nyilvánvalóan megbízható, csak én vagyok gyönge, következésképp megbízhatatlan, ami kétségessé teszi, hogy alkalmas vagyok-e ilyen bizalmi, vezetői állás betöltésére, mert olyan is gyakran előfordult, hogy egyik-másik tűrve engedélyezett zenekar eljátszotta a letiltott számait is a koncerteken, amelyek számunkra jelentős bevételt hoztak, márpedig más rendezvényből nem tudtuk volna teljesíteni az előírt bevételi tervet. Ültünk Ambroziusszal a szuterén igazgatói irodában, cigarettáztunk, kávét ittunk, vodkát, nemegyszer be is csíptünk, és beszélgettünk. Majdnem úgy, mint apa a fiával, pedig tudtuk, hogy ez a közhely-kifejezés idilli hazugság, mert nagy általánosságban soha nem beszélget így apa a fiával. „Én ennél burkoltabban és szolgalelkűbben nem tudom szidni a rendszert” – méltatlankodott Vergilius, amikor kénytelenségből megmutattam neki az igazoló jelentéseket, és mondtam: úgy beszéljen, hogy besúgó jegyzi a szavait. „Ezt el is várom! – nevetett föl –, röstellném is, ha nem figyelnék árgus szemmel és nyitott füllel a felsőbbségnek szánt üzeneteimet.” – Hagyta gyorsan elkopni a színészkedő nevetést, s én sokadszorra hallva az ilyen rövid, teátrális hahotát, rádöbbentem, hogy Ambrozius nem tud szívből, magát elengedve nevetni, akár úgy, hogy kicsorduljanak a könnyei, pedig annyiszor látszott az arcán, hogy nevetni szeretne, röhögni fölszabadultan. – „Egyébként – folytatta, bizonyos témák megválasztásával, a becsomagoltan is célzott mondatokkal én továbbképzésben részesítem a nagyfejűeket, mondhatni, szakirányú kurzust tartok nekik áttételesen. Megjósolom, áldani fognak egyszer érte. És mindezt társadalmi munkában, ingyért!” – emelte föl a mutatóujját ismét gunyorosan nevetve, és a vodkás poharat megfogva hozzátette: – „Ami pedig a részemről egyrészt megbocsáthatatlan skandallum, másrészt merő áldozatkészség, bizonyítéka rendszerjobbító hűségemnek.”

Ilyesmikről is dumáltunk muszájból, meg minden másról is, de talán legtöbbet a szerelemről. Vergilius még velem szemben is szinte kínosan ügyelt a diszkrécióra, mostani, harmadik feleségéről nem mondott egyetlen szót se azon túl, hogy kiváló építőművészet-történész, a szecesszió szaktekintélye a stréber brancsban, mert a kollégáit utálta, és hogy a szép nyári reggeleken megterít neki a kétszobás panellakás erkélyének műanyagasztalkáján, kistálban vízgyöngyös paprika, paradicsom, tányéron két-háromféle felvágott és sajt, az elmaradhatatlan kolozsvári szalonnaszelettel, ami Ambrozius kedvence, kosárkában kendővel letakart kenyérkaréjok, kétdecis pohárban sűrű, vagyis nem cukros vízzel émelyítőre hígított gyümölcslé, nagy lapostányér késsel-villával, szalvéta és külön tálcán előre odakészítve a kávéhoz a biedermeier mokkacukor-tartó, mert a gőzölgő kávét csak azután hozza csészében a felesége, amikor ő befejezi a reggelizést, és pedánsan oldalra tolja a tányérját, a használtan is összehajtogatott szalvétát gondosan a tányérba tett evőeszközök alá csúsztatva. „Csodálatosak tudnak lenni ezek a magányos reggelizések – mesélte a füstkoszos irodaplafonra révedve – ülök ott az erkélyen, ínyencül, lassan eszegetek, és közben nézem a két, tízemeletes lakásketrecházsor közötti, nadrágszíj-parcellányi ligetecskét, aminek a két oldalán évről-évre magasabbra lombosodnak a csörgőfák, köztük a parkocska egyik felében a kötelezően előírt játszótér a gyerekeknek, a szabványos egyen-lánchintával, libikókával, természetesen randa és balesetveszélyes csővasból, betonmedencés homokozó, kissé arrébb beton asztalitenisz asztal, amelyek szintúgy közismerten balesetveszélyesek, és a fák között szimmetrikusan padok, sorozatgyártásban kiöntött, műkőmonstrum-lábazattal, amiben eleve benne van az arasznál hosszabb csavarok furatürege, melyen keresztül könnyedén rögzíteni lehet a víz- és féregtaszító páccal vastagon beitatott egyen-akácfatámlákat, a két részből álló ülőpallókat, a park másik végénél meg keskeny szervízút a tíz garázs téglaépülete előtt, tíz garázs ötszáz lakásnak, egy garázs birtoklásához képest semmi a lottó főnyeremény, és én csak ülök ott és gurmanként falatozgatok, akkurátus hasábokat vágok a vastaghúsú, sárgazöld paprikából, szabályos sugárnyalábszelet gömböket a napfényillatú paradicsomból, katonákat darabolok a kenyérből és a kolozsvári szalonnából, és rágom, őrlöm az ínysorvadásos, rozoga fogaimmal meg a kétoldali műfoghíddal, forgatom a számban a selymesen nyers ízek szétmorzsolódó, szétpasszírozódó matériáit, és nézem, ámulom a szemközti otthonkalitkák ablakait, az anyányivá süldősödött fákat, a gyommal vegyesen sűrűsödő fűben ugrálva bogarat legelésző, majd egyszercsak hussanva elröpülő rigókat, a padokon előregörnyedve, botra támaszkodva szellőzködő, egyedül ücsörgő vénségesen öreg néniket és bácsikat, közben hallgatom a kisgyerekek puttó-gömbölyded kacagását, és könnybe lábad a szemem. Nem a fals, szellemképes bukolika miatt. Hanem mert ez a hazám. És én mégis nagyon tudom szeretni.”

Semmi többet nem mondott Ambrozius a feleségéről, levette a szemüvegét, a nadrágzsebéből előhúzott, összehajtogatott zsebkendőjével tisztítgatta, mintha az párásodott volna be, nem az agyonoperált, szivárványhályogos szeme, aztán a vodkás üvegért nyúlt és öntött magának. Első és második feleségéről se szólt semmit, az egyiktől és a másiktól született fiáról és lányáról is csupán annyit, a szavakat elharapva, hogy végre ki van fizetve a különlakásuk, felnőttek, álljanak meg a lábukon. A mostani házasságából való fiát is csak egyszer említette, pedig ő közel lehet a szívéhez, hogy megnyugvással vette tudomásul, nem akar jogász lenni, és eminensen szigorlatozott másodév végén a természettudományi kar matematika-fizika szakán. Szerelmeiről, akiket mindig barátnéknak hívott álságosan, a bensőséges helyzet és az elfogyasztott szeszek függvényében elmesélt ezt-azt, de szigorúan név és fölismerhetőség nélkül, de ha rájöttem, kiről van szó, selymásan somolygott, s onnantól az illető hölgyet csak macának nevezte. Soha nem beszélgettünk alpári részletekről, föltételeztük egymásról, hogy tudjuk, mire képes egymással férfi és nő félig önkívületi mámorban. Mindössze egyszer mondta, este tíz körül járt már, oltottam a villanyokat, zártam az ajtókat, és fegyelmezett tántorgással elindultunk a villamosmegálló felé, hogy az egyik kolléginájáé szinte szálkás volt, annyira szűk, kerülte is azután, „pedig döglött értem, és képes volt minden attrakcióra”, majd minden átmenet nélkül még megjegyezte, „én már finnyás és vén vagyok a természet lágy ölén összehevenyészett tornagyakorlatokhoz”.

Vergilius élvezte, amikor kószált a gondolatai és az emlékei közt. Ilyenkor hanyagul, féloldalasan elnyúlt a kényelmetlen, a pártbizottságtól a tanácson át ideleltározott karosszékek egyikében, kezeügyébe rakta a dohányzóasztalra a cigarettáját és az öngyújtóját, és mondta-mondta rekedt, füstkarcolta hangján az életét. Néha belefeledkezve, néha mélázva, néha fölhevülten, néha morfondírozóan megtorpanva, hogy vajon elmondja-e, ami a nyelvén van, vagy hogy majd jól, pontosan mondja el. Tudtam, ilyenkor az elméjét dolgoztatja, keresi és próbálgatja a szavakat, a szinonímákat, a hasonlatokat, a metaforikus kifejezéseket, ugyanis elég régóta, mondhatni, titokban, regényeket és novellákat fordított franciából, és külön kedvére volt, ha a századfordulós irodalomból kapott megbízást. Ha jól megfizették, fantasztikus és ismeretterjesztő könyveket is lefordított – „olvasmányok, kellenek ilyenek is a népnek”, dünnyögte –, de soha nem vállalt jogtudományi, pláne szociológiai köteteket – „a szociológia segédtudomány, a politológia meg még inasnak gyatra, ha majd pallérok lesznek, talán foglalkozom velük” – és legyintett. Mindezeket természetesen álnéven művelte; erre választotta ki az Ambroziust. Nagyon kevesen tudták róla, hogy ő a kitűnő műfordító is az Ambrozius név álarcában, és ezt ő kéjesen élvezte, különösen, ha a társaságban épp olyan könyvről diskuráltunk véletlenül, amit az ő szavaival olvastunk.