ÖRDÖGH

SZILVESZTER

ERETNEK

ÍRÁSOK

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A FIÚ NEVE: JÉZUS       4

KOPONYÁK HEGYE       7

CSÜTÖRTÖK, PÉNTEK       9

UTOLSÓ VACSORA       10

AZ OLAJFÁK HEGYÉN       18

ANNÁS ÉS KAIFÁS       26

SIMON-PÉTER       31

ECCE HOMO       35

JÚDÁS       38

SZEMTANÚ       41

ARCODDAL A PORBAN       44

MÁRIA       45

FÉLÚTON       48

CIRENEI SIMON       51

HARMADSZOR       55

VERONIKA       56

A KÖNTÖS       59

PILÁTUS       61

EPILÓGUS FESZÜLETTEL       67

KOPONYA-ÜREG       70

HOLT-TENGER       72

GAMÁLIEL FÖLJEGYZÉSE       79

ÉLETRAJZOK       86

LUKÁCS ARIMETAI JÓZSEFNÉL       90

ANTONIUS FÉLIX JELENTÉSE NÉRÓ CSÁSZÁRNAK       96

HAKELDÁMA       98

ANNÁS POLITIKAI VÉGAKARATA       102

ÉJSZAKA VOLT       106

MÁRIA MAGDOLNA       113

HARMINC EZÜST       130

DAMASZKUSZ, EGYENES UTCA       133

JEGYZŐKÖNYV I.       139

JEGYZŐKÖNYV II.       143

JEGYZŐKÖNYV III.       151

UTOLSÓ EGYEZTETÉS       154

FÜGGELÉK       158

MIT MONDJON NATANÁEL?       159

PÁL APOSTOL VIRRASZT, MIELŐTT MEGÍRNÁ ELSŐ LEVELÉT A KORINTUSZIAKHOZ       163

LÓT VALLOMÁSAI       166

BETLEHEM       176

A ZAVAR TÖREDÉKEI       180

A FIÚ NEVE: JÉZUS

Legyen pedig a ti beszédetek:

igen, igen, nem, nem; ami ezeken

túl van, a gonosztól vagyon.

MÁTÉ: 5, 37

Hús-vér valóság, megtestesült ige, emberfia. Ember. Nem mítosz, nem Isten Báránya, Dávid Fia, Istenfia, Közvetítő, Isten Igéje, Próféta, Szent Üdvözítő, Úr, Isten Szolgája. Nem Herceg, Király, nem Krisztus (görög szó), amely héberül Masiah (elgörögösödve Messiás), azaz fölkent király, főpap. Csupán Jehosuah, Jesuah, Jézus. (A zsidóknál egykoron gyakori személynév.) Egy ember.

Legalábbis számomra Istenből emberré lett. Embertestvérré, ki születék Máriától, kínzaték Poncius Pilátus alatt, megfeszítteték, meghala és eltemetteték. S aki még életében alászálla a poklokra, s ítéle eleveneket és holtakat. És reményt adott. Példát, hitet. És nem volt farizeus (vagyis elkülönült”), aki a Törvényt foggal-körömmel védi, s beléfojtja az Élet törvényét.

Amit tudunk, tudhatunk róla, föl- és átfoghatatlan mindenség, amely szinte egyenértékű a megfoghatatlan semmivel. Magyarázatok, hitvallások, látomások, láttatások rajzolják elénk, korok és korszakok, nemzetek és nemzedékek tanúskodnak mellette s ellene. Jelszó és szent szó lett puszta neve, mágikus bálvány ereklyéje, bűn és bűnhődés tömjénes jelenléte. Fenségét idézve éltek és haltak, öltek és öleltek, áldoztak és átkoztak. És zsinatoltak róla-fölötte – hatalmának alávetve a gyarló emberi esendőséget. Egyesek tagadták, akár a dölyfös és kincses papok–pápák a Föld gömbölyűségét és forgását-keringését, mások megtették Megváltónak, s ultima ratio gyanánt hitetlen pogányra sújtottak vele.

Elképzeltem sokszor – gyanítom: jó néhány millió embertársammal az utóbbi kurta két évezredben –, vajon mit szólna – szólt volna –, ha látja, mivé testesült igéje”. Hogy mit szólna az, aki János szerint (15, 17) végsőt így testált: Ezt parancsolom nektek, hogy szeressétek egymást.” Mit szólna a keresztény- és zsidó- és néger- és cigány- és végül mindegy, milyen üldözéshez, mit szólna keresztes- és hódító- és világháborúhoz, mit Husz Jánoshoz, Lutherhez, Kálvinhoz, mit élveteg pápákhoz, az unitáriusokhoz, a szombatistákhoz, a pünkösdistákhoz, Jehova Tanúihoz, ortodox pravoszlávokhoz, örmény katolikusokhoz, mit szólna a misszionáriusokhoz, a bizonyos korszakokban szemlátomást megszaporodott szentek seregéhez, boldogok és vértanúk hátországához, mit az ágostaiak, a tomisták, a jezsuiták, a ferencesek, a bencések, a ciszterciták, a maroniták rendjéhez, a rafináltan ötletes spanyol vallató-kínzó eszközökhöz, az oly gyakran gyógyító” terápiához: az exorcizmushoz, mit szólna az évekig, évtizedekig, évszázadokig épített (vajon ki építette és miből épült) román, gótikus, barokk, neobarokk, klasszicista, copf, bazilika stílusú, eklektikus, szecessziós, netán értéktelenül” jelleg nélküli vagy szupermodern templomokhoz és katedrálisokhoz, mit szólna Lourdes-hoz és Gyüdhöz, tonnányi aranyakhoz, ékkövekhez, bíborhoz, bársonyhoz, selyemhez, márványhoz, faragott kőhöz és fához, mit szólna tiarához, püspöki süveghez, aranycérnával hímzett palásthoz, ezüstcérnával hímzett kazulához, stólához, mit szólna rubinos gyűrűkhöz, mellkeresztekhez, ötvösremek pásztorbotokhoz?

És vajon mit szólna az élete (halála) óta elsodródott Történelemhez? Ahhoz, amely – feledve vagy elhárítva a jövendölést Isten országáról és a siralom völgyéről – osztályharcok történeteként, tudományos-technikai fejlődéstörténetként terül most körénk apokaliptikus világvége-képzettel vemhesen, hisz nagyon is muszáj tudnunk: mennyi fegyver hallgat atomsilósan a mélyben, míg kínjában-keservében kathar-eretnek módra tobzódik a fölszínen a kétségbeesett és reménykedő világ...

Vajon mit szólna ő, a Fiú, akit Jézusnak neveztek el – mint sok fiúcskát az ókori Palesztinában –, a szenvtelen statisztikákhoz, számok száraz lajstromához: hogy hányan harcoltak, tűntek el, haltak és sebesültek meg például csupán az első világháborúban, majd a másodikban és azóta a helyinek, regionálisnak becézett háborúkban, hogy mennyibe kerül egy pisztoly plusz töltény, egy puska, egy géppisztoly, egy gépfegyver, egy harckocsi, egy bomba, egy cirkáló rakéta, egy atombiztos bunker, egy AWACS-repülő, egy repülőgépanyahajó (mily bájos, hogy az ilyen hajó anya) a béke nevében, a BÉKE kontójára, a béke ÁRFOLYAMÁN, a BÉKE ZÁLOGAKÉNT – s hogy mennyibe is kerül átlagszámítások szerint egy emberi élet különböző jóléti feltétel- és igényszint paraméterei közt?

És mit szólna a katonai temetőket járva, mit Auschwitz vitrinjei előtt állva, mit a televízió híradóit nézve, melyek azon frissiben (s ez valóban fantasztikus vívmány!) tudósítást sugároznának szűkebb pátriájáról, a szentnek nevezett földről, Galileából, Jeruzsálemből, Tyr vagy Nablusz városából?

Véget vetek az értelmetlen képzelgésnek. Miért is ámítanám magam, hogy az élete (halála) óta eltelt kurta két évezred fölidézésével lényegi újdonságot mutatnék neki? Hiszen az erőszakos halál karddal, lándzsával is épp oly erőszakos és halál, mint pisztollyal, gránáttal, atomsugárzással vagy mustárgázzal. Hiszen a gazdagság akkor is ellentéte a szegénységnek, ha nem dollármilliókkal, hanem dénárezrekkel méri önmagát, míg a szegénység most is, miként régen is, több mint nincstelenség, mivel egyben megalázottság és kiszolgáltatottság. Úton-útfélen láthatta a Fiú, akit Jézusnak hívtak, a való világot. Megfordult Kánában, Jeruzsálemben, Jerikóban, a Genezáreti tónál. S föltehető, hogy az evangéliumokból tendenciózusan kimaradt mintegy húsz életévét (tizenkét éves korától megkeresztelkedése pillanatáig, amikor is az evangélisták egybehangzó – szinoptikus – állítása szerint harmincesztendős volt) nem a világtól elzártan, javakban dúskálva, holt-tengeri tekercseket farizeus módra betűzve töltötte el. (Vagy ha igen, hát éppen ezért!) Hiszen ha nem akarta is, megkereste a való világ: esdekelve, segítséget könyörögve, gyógyulást remélve elébicegtek sánták, bénák, leprások és nyavalyatörősek – azaz idegbetegek, akiknek valószínűleg nem az elégedettségtől és a gondtalanságtól mentek tönkre az idegeik s lettek lélekhasadottak, lelkiszegények”...

De megkereste őt a Hatalom is, elébb becserkészte, álnokul a kegyeibe akarta fogadni, majd szélhámosnak, végül istenkáromlónak, (haza- és) eszmeárulónak kiáltva ki: likvidálta! S a Fiú, akit Jézusnak hívtak, tudta, mi vár majd rá. Tudta – tudnia kellett – a máról holnapra kiirthatatlan érdekszövevényt, a gazdagok és hatalmasok körülbástyázott uralmát. Miként látta – mert látnia kellett –, hogy a lábadozó lelki és testi nyomorékok és nyomorultak, a halászok, vámosok, földművesek, megvetett boldogságvágyók, emberszámba sem vett nők hasztalan vannak többen, puszta létükkel nem indítják meg az igazságosság, az irgalmasság, a könyörületesség, az önzetlenség testvéri forrásait, és a szegénység tisztességében, a kiszolgáltatottság félelmében reménytelenül gyengék maradnak. Emiatt és ezért küldte szét tanítványait, hogy fölismert igazságait hirdetve, azok híveiként szervezzék testvéri közösségekbe a tömegnyi egy-embereket.

S midőn ő, a Fiú, akit Jézusnak hívtak, számmisztikussá lett harmincharmadik életévében, hitének testálása után, vért verejtékezőn félve, mégis zokszó nélkül, mártírbátorsággal elviselve megalázást és kibírhatatlan kínt, a Koponyának nevezett Helyen keresztre feszíttetvén kiszenvedett – a tanítványok riadtan együtt maradtak, majd a példából erőt merítve szétszéledtek a világban nyájat pásztorolni.

Azóta szent és eretnek könyvekben olvasható szent és profán élete Jézusnak, kinek vezetékneve” a szokástól eltérően nem kiváltságos származását, családját, hanem egy helyet idéz, amely lehet, hogy azidőben nem is létezett még: Názáret városát, s a názáret (héberül nészer) annyit jelent: virág, sarj, rügy. És olvashatók arámi nyelvről görögre, latinra fordított egyszerű szavai. Nem szofisztikus bölcsességek, nem erkölcsi malasztok – hanem kategorikus imperatívuszok, cselekvő és cselekvésre felszólító igék. Arról, hogy a világ és az élet hamissá, hazuggá torzult – és igazzá, igazságossá kell változtatni. Arról, hogy az élet és a világ csak az ember, az emberek testvérsége és szeretete által világ és élet. Tehát az embernek kell megváltoznia, hogy a világot és az életet megváltoztathassa. Hogy megváltódjék az, amit megválthatatlannak hittek, s melynek mégis-megváltását ködös-igézetes távlatokban mástól remélték.

(Jézus élete-halála után kurta két évezreddel egy Veres Péter nevű magyar kálomista, hívő vallástalan szegény ember, így fogalmazott Jézus ismeretében: A változás kohója a forradalom, amelynek ez a törvénye: Változzatok, hogy változtathassatok, és változtassatok, hogy megváltozhassatok.”)

És a Fiú, akit Jézusnak hívtak, példát mutatott önzetlenségből, következetességből, határozottságból, szerénységből, bátorságból, könyörtelenségből, őszinte esendőségből, szeplőtelen gyarlóságból, szeretetes irgalomból.

De önfeledt, mosolyos arcát nem hagyta ránk örökséges emlékként. Nem tudunk nevetéséről, jókedvéről. Kik arcát mintázták hiteles és hiteltelen legendákban, szobrokban és jelképes képeken, grandiózus passiókban és indázó gregorián dallamokban, csak a bánatot, a szomorúságot, a szenvedést, a fáradtságot, a leplezett rettegést írták ki vonásaira. Pedig tekintetében ott lehetett a mosolyos féltés: értünk való hite, bennünk való reménykedése. Hogy nem leszünk hűtlenek hozzá s önmagunkhoz, a fölismert igazságokhoz. Hogy bátrak és elszántak leszünk a jóért cselekedni, küzdeni, és akár meghalni. S hogy egy napon majd valóban szeretni tudjuk egymást.

Az élete-halála óta elmúlt kurta kétezer esztendőben nem ez és nem így történt.

A szent helyek, a templomok, a temetők, a telekommunikációs hálók, a négy és fél milliárd egy-ember fölött 1984-ben űrnek nevezik az égboltot, melyben ezerszám keringenek műholdak, jelekkel tapogatva a Föld ziháló szervezetének fájdalmas visszajelzéseit. A Fiú pedig – kinek neve az egykoron gyakori Jézus volt – ül elaggott Atyja trónusán csodáktól végképp megfosztott képzeletünk mélyén, és könyörög érettünk.

(A fenti írás 1984-ben íródott, akkor még csupán”négy és fél milliárd ember élt s halt a Földön. 2000-ben már több mint hatmilliárdan vagyunk. Egyéb lényegi változás azóta nem következett be.)