Lev

Tolsztoj

Feltámadás

Fordította

Szőllősy Klára

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELSŐ RÉSZ       4

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ RÉSZ

MÁTÉ XVIII.

21. AKKOR HOZZÁMENVÉN PÉTER, MONDA: URAM, MEGBOTSÁSSAK-É AZ ÉN ATYÁMFIÁNAK, VALAMENNYISZER ELLENEM VÉTKEZIK? MEGBOTSÁSSAK-É HÉTSZER IS? 22. MONDA NÉKI JÉZUS: NEM MONDOM NÉKED, HOGY HÉTSZER TSAK, HANEM HETVENHÉTSZER IS.

MÁTÉ VII.

3. MIÉRT NÉZED PEDIG A SZÁLKÁT, A MELLY VAGYON A TE ATYÁDFIÁNAK SZEMÉBEN, A GERENDÁT PEDIG, MELLY A TE SZEMEDBEN VAGYON, NEM VÉSZED ESZEDBE?

JÁNOS VIII.

7. …A KI TIKÖZÜLETEK BŰN NÉLKÜL VALÓ, AZ VESSEN ELŐSZÖR KÖVET Ő REÁ.

LUKÁCS VI.

40. NEM FELJEBB VALÓ A TANÍTVÁNY AZ Ő MESTERÉNÉL; SŐT INKÁBB A TANÍTVÁNY TÖKÉLETES, HA AZ Ő MESTERÉHEZ HASONLÓ.

1

Akárhogyan igyekeztek is az emberek sok százezrével kis helyre összezsúfolódva elcsúfítani a földet, amelyen megtelepedtek, akárhogyan teleépítették kővel, hogy semmi se teremjen rajta, akármilyen buzgón kiirtottak is minden előtörő fűszálat, akárhogy összefüstölték kőszénnel meg olajjal a levegőt, akármennyire megcsonkították is a fákat, s elüldöztek minden madarat meg négylábút – a tavasz mégis tavasz volt, még a városban is. Melegen sütött a nap, megéledő fű sarjadt, zöldellt mindenütt, ahol csak ki nem pusztították, nemcsak a bulvárok gyepágyaiban, hanem a kövezet lapjai között is; nyírfa, topolya, fagyal bontogatta ragacsos, illatozó levélkéit, a hárs rügyei pattanásig duzzadtak; csóka, veréb, galamb már tavaszi örömmel rakta fészkét, és a napmelengette falaknál döngtek a legyek. Örvendeztek a növények, a madarak, a rovarok és a gyermekek. De az emberek – a nagy, felnőtt emberek – most is éppen úgy csalták és gyötörték egymást, mint máskor. Az emberek úgy vélték, hogy nem ez a tavaszi reggel fontos és szent, nem Isten világának a szépsége, mely minden élőlény gyönyörűségére adatott – nem ez a békére, egyetértésre, szeretetre indító szépség, hanem fontos és szent az, amit ők, az emberek, maguk találtak ki, hogy egymáson uralkodjanak.

Így a kormányzósági börtönben szentnek és fontosnak nem az számított, hogy minden állatnak és embernek egyformán adatott a tavasz öröme és gyönyörűsége, hanem azt tartották szentnek és fontosnak, hogy előző nap hivatali számmal ellátott, pecsétes, fejléces írás érkezett, miszerint ma, április huszonnyolcadikán reggel kilenc órára vezessenek elő három vizsgálati fogságban levő rabot: két nőt meg egy férfit. Az egyik nőt, mint fővádlottat, külön kell elővezetni. Ennek az utasításnak az alapján április huszonnyolcadikán reggeli nyolc órakor a női osztály sötét, bűzös folyosójára belépett az ügyeletes börtönőr. Nyomában hullámos ősz hajú, elgyötört arcú nő sietett ki a folyosóra, paszomántos ujjú kabátkáját kékszegélyes öv fogta össze. A felvigyázónő volt.

–Maszlováért jött? – kérdezte, s az ügyeletes őrrel együtt odalépett a folyosóra nyíló egyik ajtóhoz.

Az őr nagy kulcscsörgetéssel kinyitotta a lakatot, kitárta a cella ajtaját – bentről még bűzösebb levegő áradt ki a folyosóra –, és elkiáltotta magát:

–Maszlova, a bíróságra! – s betámasztotta az ajtót várakoztában.

A szél még a fogház udvarára is elhozta a mezők éltető, üde illatát. A folyosón azonban dögletes, fullasztó volt a levegő, annyira átjárta a kátrány, rothadás és ürülék szaga, hogy kétségbe ejtett s elriasztott minden kintről érkezőt. Megérezte ezt még a felvigyázónő is, aki az udvarról jött be, pedig ő ugyancsak hozzászokott a rossz levegőhöz. A folyosóra belépve, hirtelen kimerültséget érzett, aludni szeretett volna.

A cellában sürgölődés támadt, női hangok, mezítelen talpak léptei hallatszottak.

–Gyerünk, frissebben, Maszlova, nem hallod? – kiáltott be az ajtón a börtönőr.

Két perccel később alacsony növésű, feltűnően telt mellű fiatal nő jelent meg az ajtóban, fürge léptekkel jött, gyorsan megfordult, s megállt az őr mellett. Szürke rabköntöse alatt fehér blúzt, fehér szoknyát viselt, lábán pamutharisnyát és a rabok szokásos bőr lábbelijét. Fejét fehér kendővel kötötte be, mely alól – nyilván szándékosan – kilátszott göndör fekete hajának néhány fürtje. Arca feltűnően fehér volt, mint az olyan embereké, akik hosszú időt töltöttek zárt helyen; a pincében kicsírázott burgonya hajtásaira emlékeztető ez a fehérség. Ugyanilyen fehér volt széles, de kicsiny keze, gömbölyű, telt nyaka, amely kilátszott köntöse nagy nyakkivágásából. Arca halovány fehérségében különösen feltűnt szénfekete, villogó, kissé bedagadt, de nagyon élénk szeme; az egyikkel kissé kancsalított. Feltűnő egyenesen tartotta magát, telt mellét kidüllesztette. A folyosóra kilépve, hátravetette fejét, farkasszemet nézett az őrrel, s úgy állt ott, mint aki kész mindazt teljesíteni, amit követelnek tőle. Az őr már be akarta zárni az ajtót, amikor egy ősz hajú öregasszony dugta ki rajta sápadt, szigorú, barázdás orcáját, s valamit szólt Maszlovának. De az őr az öregasszony homlokának nyomta az ajtót, és a fej eltűnt. A cellában női kacagás harsant fel. Maszlova is elmosolyodott, és az ajtóba vágott kis rácsos ablakhoz fordult. A túlsó oldalról meg az öregasszony arca tapadt az ablakhoz, rekedt hangon kiáltott ki rajta:

–Jól vigyázz, ne mondj többet a kelleténél, maradj meg annál az egynél, s azzal kész!

–Akár egyet mondok, akár többet, rosszabb már úgyse lehet – mondta rá Maszlova, s megrázta a fejét.

–Ha egyet mondasz, kettő úgyse lesz belőle – jelentette ki a börtönőr, s látszott rajta, mennyire büszke főnöki szellemességére. – Utánam, indulj!

Az öregasszony szeme eltűnt a kis ablakból. Maszlova kiment a folyosó közepére, és fürge, aprózó léptekkel megindult az őr nyomában. Lementek a kőlépcsőn, elhaladtak a férfiak cellái mellett – amelyek még bűzösebbek és lármásabbak voltak a nőkéinél, s ahol az ajtókba vágott kémlelőablakokból mindenütt kíváncsi szemek kísérték őket –, és lementek az irodába, ahol két fegyveres katona várakozott. Az ott ülő írnok dohányszagú papírlapot adott át az egyik katonának s Maszlovára mutatva így szólt: „Vedd át.” A katona – piros képű, ragyás nyizsnyij-novgorodi muzsik – köpenyujja hajtókájába tette az írást, a fogoly felé kacsintott, és mosolyogva pislogott társára, egy széles pofacsontú csuvasra. Azután a két katona a foglyot közrefogva lement a lépcsőn, és megindult a főkapu felé.

A főbejárat kettős kapujába illesztett kisajtó kinyílt, a két katona a fogoly nővel átlépte a küszöböt, kilépett az udvarra, majd a falon túl az utcára, s a kövezett járdán megindultak a városon át.

Kocsisok, boltosok, szakácsnők, munkások, hivatalnokok megálltak, és kíváncsi tekintettel mérték végig a foglyot; némelyek fejüket csóválták, s effélét gondoltak: „Lám, mire vezet, ha valaki rosszul viselkedik, nem úgy, mint mi.” A gyerekek ijedten bámészkodtak a gonosz boszorkára, s csak az nyugtatta meg őket, hogy katonák kísérik, és most már nem árthat senkinek. Egy falusi atyafi, aki faszenet árulni jött fel a városba, és megteázott a kocsmában, odalépett hozzá, keresztet vetett, és egy kopejkát nyomott a markába. A fogoly nő elpirult, fejét lehajtotta s valamit suttogott.

Magán érezte a mindenfelől reá irányuló pillantásokat; észrevétlenül, anélkül hogy fejét is odafordította volna, rásandított azokra, akik nézték, és az általános érdeklődés megörvendeztette. Örült a friss – legalábbis a börtön után frissnek tetsző – tavaszi levegőnek is; de járástól elszokott lába fájt, amint a kövezeten lépkedett az ormótlan rabcipőben; lába elé nézett, s igyekezett minél könnyedébben lépni. Egy péküzlet előtt galambok tipegtek peckesen, zavartalan biztonságban; az üzlet előtt elhaladva, a fogoly nő majdnem rálépett az egyikre. A galamb megrebbent, s szárnyával csapkodva épp a nő füle mellett szállt fel, repülésének szele megcsapta az arcát. A nő elmosolyodott, azután nagyot sóhajtott: eszébe jutott, hogy milyen helyzetben van.

2

Maszlova története egészen mindennapi história volt. Egy cselédlánytól született, akinek anyja fejőasszonyként szolgált két vénkisasszony-földbirtokosnő – két nővér – birtokán. Ez a hajadon minden évben szült, s ahogy ez már falun történni szokott, a gyermeket megkeresztelték, azután anyja nem táplálta az újszülöttet – hiszen nem kívánta jöttét, nem volt reá szüksége, csupán zavarta munkájában –, s a gyermek hamarosan éhen halt.

Már öt gyermeke halt meg így. Mindegyiket megkeresztelték, azután nem táplálták, s elpusztult. A hatodikat, egy leánykát, aki egy vándorcigánytól született, ugyanarra a sorsra szánták. De úgy esett, hogy az egyik vénkisasszony történetesen kiment az istállóba, hogy lehordja a fejőasszonyt, amiért a tejszínnek tehénszaga volt; s az istállóban ott feküdt a fiatal anya szép, egészséges csecsemőjével. A vénkisasszony összeszidta az asszonyt a tejszínért, meg azért is, hogy a szülő nőt beengedték az istállóba, és már épp el akart menni, amikor meglátta az újszülöttet, elérzékenyült, és keresztanyának ajánlkozott. Csakugyan keresztvíz alá tartotta a leánykát, s azután megsajnálta, tejet és pénzt adott a fiatal anyának, s a gyermek életben maradt. A két vénkisasszony úgy is nevezte azután: „a mi kis védencünk”.

Hároméves volt, amikor édesanyja megbetegedett és meghalt. Nagyanyjának, a fejőasszonynak terhére volt a kis unoka, és akkor az öreg hölgyek magukhoz vették. Rendkívül élénk, bájos, fekete szemű leánykává fejlődött, s az öreg hölgyeknek sok örömük telt benne.

Ketten voltak nővérek: a fiatalabbik, Szofja Ivanovna volt a jobb szívű a kettő közül – ő tartotta keresztvíz alá a kislányt; Marja Ivanovna, az idősebbik, ridegebb természetű volt. Szofja Ivanovna csinosan öltöztette a leánykát, olvasni tanította, és úgy akarta tartani a házban, mint nevelt lányát; de Marja Ivanovna azt hajtogatta, hogy a leánykából szolgálót, ügyes komornát kell nevelni, ezért szigorúan, követelődzőn bánt vele, megbüntette, sőt meg is verte, ha rosszkedvében volt. Így a kétféle befolyás között a kislányból, mire felcseperedett, nem lett se komorna, se nevelt lány, hanem valami a kettő között. Már a neve is mutatta ezt a kettős helyzetét: nem Katykának szólították, mint a cselédeket, nem is Katyenkának, mint az úri kisasszonyokat, hanem Katyusának. Takarított, varrt, krétaporral tisztította a szentképeket, megpörkölte, megdarálta, s beadta a kávét, kimosta a finomabb holmit, néha pedig beült a kisasszonyokhoz, és felolvasott nekik.

Többször is megkérték a kezét, de egyik kérőjéhez sem akart hozzámenni; a kényelmes, úri életmód elkényeztette, s érezte, hogy nehezen bírná ki azok mellett az egyszerű munkásemberek mellett, akik feleségül kérték.

Így élt tizenhat esztendős koráig. Amikor elmúlt tizenhat éves, úrnőihez megérkezett látogatóba diák unokaöccsük, egy dúsgazdag fiatal herceg, és Katyusa beleszeretett. Szerelmét nem merte megvallani a hercegnek, de még önmagának sem. Két évvel később a fiatal herceg, útban a háborúba, ismét ellátogatott nagynénjeihez, négy napot töltött náluk, és elutazása előestéjén elcsábította Katyusát. Másnap egy százrubelest nyomott a leány kezébe, s azzal elutazott. Öt hónappal távozása után Katyusának már semmi kétsége nem maradhatott afelől, hogy állapotos.

Attól fogva mindent megutált, csak arra gondolt, hogyan szabadulhatna meg a reá váró szégyentől, kelletlenül, rosszul szolgálta ki úrnőit, sőt – maga sem tudta, hogy történt – egyszer csak felforrt benne a düh, gorombaságokat vágott a vénkisasszonyok fejéhez; azután maga is megbánta viselkedését és felmondott.

A kisasszonyok, akik maguk is elégedetlenek voltak Katyusával, elbocsátották. A járási rendőrkapitányhoz állt be szobalánynak, de csak három hónapig maradhatott nála, mert az ötvenéves kapitány szerelmével üldözte; egyszer azután, amikor különösen vállalkozó kedvében volt az öreg, Katyusa dühbe gurult, vén szamárnak nevezte a kapitányt, s úgy mellbe vágta, hogy elesett. Gorombasága miatt elkergették a háztól. Helyet már hiába keresett volna, ideje közeledett, ezért a falusi bábánál szállt meg, egy özvegyasszonynál, aki mellesleg itallal is kereskedett. Könnyen szült, de a bába, aki egy beteg asszony szülésénél segédkezett azokban a napokban, megfertőzte Katyusát gyermekágyi lázzal, s ezért gyermekét – egy kisfiút – egy öregasszonnyal beküldték a menhelyre, ahol az öregasszony előadása szerint mindjárt megérkezésekor meghalt.

Amikor Katyusa a bábaasszonyhoz költözött, százhuszonhét rubelje volt: huszonhetet keresetéből tett félre, százat pedig csábítójától kapott. Amikor elment a bábától, mindössze hat rubelje maradt. Nem tudott bánni a pénzzel, magára is költött, s adott mindenkinek, aki csak kért tőle. A bábaasszony két hónapra negyven rubelt követelt Katyusa ellátásáért – kosztért meg teáért –, huszonöt rubelbe került a gyermek elhelyezése, negyven rubelt kölcsönkért a bába tehénre, húsz rubel elfolyt az ujjai között – ruhára, ajándékra –, így hát, mire Katyusa talpra állt, egy fillérje sem maradt, és állás után kellett néznie. Talált is helyet, egy erdésznél. Az erdész házasember volt, de csakúgy, mint a rendőrkapitány, az első naptól fogva ostromolta szerelmével. Katyusa utálta, s mindenképpen igyekezett kerülni, de a férfi tapasztaltabb, ravaszabb volt nála, s ami a fő – gazdája volt, oda küldhette, ahová akarta; kivárta az alkalmas pillanatot, és erőszakot tett rajta. Felesége megtudta, s amikor egyszer férjét Katyusa szobájában találta, rávetette magát a lányra, hogy megverje. Katyusa nem hagyta magát, verekedés támadt, s emiatt azután elkergették a háztól, még a bérét sem fizették ki. Katyusa akkor felutazott a városba, és nagynénjénél szállt meg.

Nénikéje férje azelőtt könyvkötő volt, és meglehetősen jómódban élt, most azonban elveszítette kenyéradóit, részegeskedésnek adta fejét, és elivott mindent, ami csak a keze ügyébe került. Katyusa nénjének egy kis mosodája volt, ebből tartotta el magát, gyermekeit, sőt elzüllött férjét is. Azt ajánlotta Maszlovának, álljon be hozzá mosónőnek. De Maszlova habozott, látván, milyen nehéz munkát végeznek a nénjénél lakó mosónők, s inkább cselédszerzők útján próbált helyet keresni. Akadt is állás egy özvegyasszonynál, aki két gimnazista fiával élt. Egy héttel azután, hogy Katyusa beállt, az idősebbik fiú, egy pelyhedző bajszú hatodikos legény, otthagyta a tanulást, ostromolni kezdte Maszlovát, s nem hagyott neki nyugtot. Anyja mindenért Maszlovát okolta, és felmondott neki. Új hely nem akadt, de úgy esett, hogy a cselédszerző irodában Maszlova összetalálkozott egy hölggyel, akinek kesztyűtlen, párnás kezén csupa gyűrű meg karperec villogott. Ez a hölgy értesülvén Maszlova helyzetéről, meg arról, hogy állást keres, odaadta neki a címét és meghívta. Maszlova el is ment hozzá. A hölgy szívesen fogadta, süteménnyel, édes borral vendégelte, és szobalányát elszalajtotta valahová egy levélkével. Estefelé magas, hosszú, ősz hajú, ősz szakállú férfi lépett be a szobába, mindjárt odaült Maszlovához, csillogó szemmel, mosolyogva méregette, és tréfálkozni kezdett vele. A hölgy kihívta a férfit a másik szobába, és Maszlova hallotta, amint azt mondta neki: falusi, romlatlan. Azután Masz-lovát hívta ki a másik szobába, és elmagyarázta neki, hogy az a koros úr író, temérdek a pénze és nem lesz fukar, ha Katyusa megtetszik neki. Meg is tetszett; az író huszonöt rubelt ajándékozott neki, és megígérte, hogy gyakran fognak találkozni. A pénzt csakhamar elköltötte – új ruhára, kalapra, szalagra, megadta belőle, amivel nagynénjének tartozott. Néhány nappal később az író újra üzent érte. Elment a hölgyhöz. Az író megint adott neki huszonöt rubelt és felajánlotta, költözzék külön lakásba.

Amikor már ott lakott a lakásban, amelyet az író bérelt ki számára, Maszlova beleszeretett egy boltossegédbe, egy víg kedélyű fickóba, aki ugyanabban a házban lakott. Maga vallotta meg ezt az írónak és másik, kisebb lakásba költözött. A boltos megígérte, hogy feleségül veszi, de azután búcsú nélkül elutazott Nyizsnyij-Novgorodba; nyilván faképnél hagyta, s Maszlova magára maradt. Szeretett volna továbbra is ott maradni a kis lakásban, de ezt nem engedték meg. A kerületi rendőrparancsnok azt mondotta neki, csak akkor élhet így, ha sárga bárcát vált, és rendszeres vizsgálatnak veti alá magát. Akkor Maszlova visszament nénikéjéhez. Divatos ruhája, köpenye, kalapja láttára a néni tisztelettel fogadta, s már nem merte neki azt ajánlani, hogy szegődjék el hozzá mosónőnek, mivel úgy látta, hogy húga a társadalmi ranglétra magasabb fokára hágott. Ami Maszlovát illeti, számára már nem is volt kérdés, hogy elszegődjék-e mosónőnek vagy sem. Mélységes részvéttel tekintett most már arra a rabszolga életre, amelyet a sápadt arcú, aszott karú mosónők éltek; sokan közülük már sorvadásba estek, hiszen télen-nyáron nyitott ablaknál dolgoztak, harmincfokos hőségben, szappanos gőzben. Maszlova iszonyodva gondolt rá, hogy valaha ő is ilyen gályarabsorsra juthat.

Éppen ez idő tájt, amikor Maszlova szorult helyzetbe került, mivel új pártfogója nem akadt – épp ez idő tájt akadt reája egy kerítőnő, aki lányokat szállított a város bordélyházainak.

Maszlova már régen cigarettázott, de az utóbbi időben, míg a boltossal volt viszonya, és főként, miután az elhagyta, egyre jobban rászokott az ivásra is. Nemcsak azért szerette a pálinkát, mert ízlett neki, hanem főleg azért, mert elfeledtette vele azt a sok rosszat, amit átélt, meg aztán fesztelenné tette, és valami olyan fölényt, önérzetet támasztott benne, ami józan állapotában hiányzott belőle. Józanul mindig csüggeteg volt, és szégyellte magát.

A kerítőnő megvendégelte a nagynénit, leitatta Maszlovát, s azután felajánlotta neki, lépjen be a város legelőkelőbb effajta intézményébe. Élénk színekkel ecsetelte előtte ennek az életmódnak minden előnyét és kellemességét. Maszlovának választania kellett: vagy elmegy cselédnek, s ebben a megalázó helyzetében valószínűleg megint ostromolni fogják a férfiak, rendszertelen és titkos paráználkodás lesz a része; vagy pedig elfogadja a kerítőnő ajánlatát, s akkor nyugodt, biztos, törvényes helyzetbe jut, mellyel törvény által szentesített, méghozzá jól fizetett állandó paráználkodás jár. Az utóbbit választotta. Úgy képzelte, hogy ezzel bosszút áll csábítóján, a boltoson és mindazokon, akik valaha is bántották. Ráadásul még az is vonzotta – sőt ez döntötte el végképp elhatározását –, hogy a kerítőnő azt ígérte, annyi ruhát csináltathat magának, amennyit és amilyet csak akar, selymet, bársonyt, tafotát, kivágott báli toaletteket. S amikor Maszlova elképzelte magát talpig sárga selyemben, ruhája merész kivágása körül fekete bársonyszalaggal – nem tudott ellenállni, és átadta a nőnek személyazonossági igazolványát. Ugyanaznap este eljött érte a kerítőnő, és kocsin elvitte Kitajeva közismert nyilvánosházába.

Azzal megkezdődött Maszlova számára az isteni és emberi törvények szüntelen és állandó túllépése. Száz meg százezer nő éli ezt az életet az alattvalói jólétét szívén viselő kormányhatalomnak nemcsak engedélyével, hanem egyenesen pártfogásával, és ez az élet tíz nő közül kilencnek a számára végződik gyötrelmes betegséggel, korai vénséggel, idő előtti halállal.

Reggel és délelőtt kábult álom az éjszakai orgiák után. Három, négy óra felé kimerült feltápászkodás a mocskos ágyból, ásványvíz – hogy elmossa a tegnapi mámor rossz szájízét –, feketekávé, pongyolás, háziköpenyes ődöngés a szobákban, kikukucskálás a függöny mögül, unott veszekedés egymás között; azután mosdás, testük, hajuk megkenése, illatosítása, ruhapróba, szóváltás a ruhák miatt a háziasszonnyal, önvizsgálat a tükörben, szem- és arcfestés, zsíros, édes étel; azután felöltözködés élénk színű, a testet lemeztelenítő selyemruhába, kivonulás a cifra, fényesen kivilágított terembe – a vendégek érkezése – zene, tánc, édesség, ital, cigaretta és paráználkodás fiatallal és korossal, gyermekifjúval és roskatag vénnel, házasemberrel és agglegénnyel, kupeccal és boltossegéddel, örménnyel, zsidóval, tatárral, gazdaggal és szegénnyel, egészségessel, beteggel, részeggel, józannal, durvával és gyengéddel, katonával, civillel, diákkal, gimnazistával – mindenféle rendű, rangú, korú és jellemű férfival. Ordítozás, tréfa, muzsika, verekedés és dohány meg ital, ital meg dohány és muzsika estétől hajnalig. Csak reggel felé jön a szabadulás és a nehéz, kábult álom. És így nap nap után, egész héten át. A hét végén pedig kiruccanás a hatósági szervhez, a rendőrségre, ahol állami szolgálatban álló férfiak – orvosok – megvizsgálják ezeket a nőket, néha komolyan és szigorúan, néha meg játszi vidámsággal fittyet hányva a szeméremérzetnek, melyet a természet nemcsak az emberbe, hanem még az állatba is beoltott védekezésül a bűn ellen; megvizsgálják őket és megengedik, hogy folytassák vétkeiket, amelyeket bűntársaikkal együtt a hét folyamán elkövettek. És megint ugyanolyan hét következik: és így tovább nap nap után, télen és nyáron, hétköznap és ünnepen.

Hét évig élte Maszlova ezt az életet. Ezalatt kétszer változtatott házat és egyszer kórházba került. Nyilvánosházakban eltöltött hetedik évében, nyolc esztendővel első bűnbeesése után, huszonhat éves korában történt meg vele az, amiért börtönbe zárták és most bíróság elé vitték, miután hat hónapig tartották összezárva gyilkosokkal és tolvajokkal.

3

Amikor Maszlova a hosszú gyaloglástól elgyötörve, fegyveres kísérőivel a járásbíróság épületéhez ért, nevelő vénkisasszonyainak ama bizonyos unokaöccse, Katyusa csábítója, név szerint Dmitrij Ivanovics Nyehljudov herceg, még magas, rugós, pelyhes derékaljas, gyűrött ágyában feküdt, és szépen vasalt, szegőzött, finom hollandi vászonhálóingének nyakát kigombolva, cigarettáját szívta. Merőn nézett maga elé, és végiggondolta mindazt, amit aznap tennie kell, és ami előtte való nap történt.

Eszébe jutott a Korcsaginéknál töltött este; Korcsaginék előkelő, gazdag emberek voltak, s a társaság biztosra vette, hogy Nyehljudov herceg feleségül veszi lányukat. A herceg felsóhajtott, eldobta cigarettája csutkáját, s ezüst cigarettatárcája után nyúlt, hogy másikat vegyen elő, de meggondolta, lelógatta az ágyról sima, hófehér lábait, megkereste velük a papucsát, húsos vállára vetette selyem hálóköntösét és gyors, de súlyos léptekkel kisietett a hálójával szomszédos fürdőszobába, mely hajszesz, kölnivíz, brillantin, parfümök finom szagától illatozott. Ott valami különleges porral megdörzsölte sok helyütt már plombált fogsorát, illatos szájvízzel öblögetett, azután nekiállt, hogy alaposan megtisztálkodjék és megtörölközzék különféle törülközőkkel. Előbb megmosta kezét szagos szappannal, kis kefével gondosan megtisztogatta hosszúra növesztett körmét, azután a nagy márvány mosdónál megmosta karját és húsos nyakát; majd átment egy harmadik helyiségbe, a zuhanyozóba. Ott hideg vízzel végigöntötte fehér, izmos, hízásnak indult testét, és megtörölközött bolyhos fürdőlepedővel. Végül felvette frissen vasalt, patyolat fehérneműjét, tükörfényesre tisztított cipőjét, s leült öltözőasztalkája elé, hogy két kefével gondosan megkefélje rövid, göndör, fekete szakállát s homloka felett ritkuló, hullámos haját.

Minden holmija, öltözékének minden egyes darabja – fehérneműje, ruhája, cipője, nyakkendője, kézelő- és inggombja –, minden a legjobb és legdrágább fajta volt, egyszerű és fel nem tűnő, tartós és értékes.

Miután a tucatnyi nyakkendő és inggomb közül kivette azt, amelyik elsőnek esett a keze ügyébe – valamikor mindez új volt és szórakoztató, de most már megunta –, Nyehljudov felöltötte tisztára kefélt s a székre előkészített ruháját, s ha nem is teljesen üdén, de mindenesetre tisztán és jó szagúan átment a nagy ebédlőbe. A hosszú szoba parkettjét előző nap kefélte tükörfényesre három inas; óriási, nehéz tölgyfa pohárszék állt benne, meg ugyancsak tölgyfából készült kihúzható nagy asztal; volt valami ünnepélyes oroszlánmancs formára kifaragott, szétterpesztett lábaiban. A finoman kikeményített, monogramos abrosszal leterített asztalon már ott állt az ezüst kávéskanna, benne illatozó feketekávé, hozzá való cukortartó, tejszínes kanna – benne forralt tejszín –, kosárkában friss kalács, kétszersült. A teríték mellett ott feküdt az aznapi posta, újságok meg a Revue des deux Mondes legfrissebb füzete. Nyehljudov éppen a levelek után akart nyúlni, amikor a folyosó felől nyíló ajtóban gyászruhás, kövér, éltes nő jelent meg; fején csipke főkötő takarta el ritkuló hajának szélesedő választékát. Agrafena Petrovna volt ez, Nyehljudov megboldogult édesanyjának komornája (édesanyja nemrégiben halt meg ugyanebben a lakásban), aki most mint gazdasszony élt régi úrnője fiánál.

Agrafena Petrovna – több szakaszban – mintegy tíz évet töltött külföldön Nyehljudov édesanyjával, úgy öltözködött, úgy viselkedett, akárcsak egy úri dáma. Kislánykora óta élt Nyehljudovék házában, és Dmitrij Ivanovicsot még Mityenka korából ismerte.

–Jó reggelt kívánok, Dmitrij Ivanovics.

–Üdvözlöm, Agrafena Petrovna. Mi újság? – kérdezte Nyehljudov tréfálkozva.

–Levél jött, nem tudom, az anyahercegnétől-e vagy a hercegkisasszonytól. A szobalány hozta, jókor reggel, azóta nálam várakozik – mondotta Agrafena Petrovna, a levelet átnyújtva, és jelentőségteljesen mosolygott.

–Jól van, mindjárt – mondta rá Nyehljudov, elvette a levelet és Agrafena Petrovna sokatmondó mosolyára elkomorult.

Agrafena Petrovna mosolya azt jelentette, hogy a levelet Korcsagina hercegnő írta, akit – Agrafena Petrovna véleménye szerint – Nyehljudov herceg feleségül készül venni. És éppen ez az Agrafena Petrovna mosolyában kifejezésre jutó feltételezés volt az, ami kellemetlenül érintette Nyehljudovot.

–Akkor megmondom a lánynak, hogy csak várjon tovább…

Agrafena Petrovna felkapott az asztalról egy kis kefét, amely a morzsák lesöprésére szolgált, s rossz helyen feküdt, arrébb tette, s azzal méltóságteljesen kisuhogott az ebédlőből.

Nyehljudov felbontotta az illatos levélke pecsétjét és olvasni kezdte. A vastag, szürke, egyenetlen szegélyű merített papirosra ez volt írva szálkás, de szétfolyó betűkkel:

„Mivel magamra vállaltam a kötelezettséget, hogy én leszek a memóriája, ezennel emlékeztetem rá, hogy ma, április huszonnyolcadikán az esküdtszéken kell megjelennie, s ezért semmiképpen sem jöhet velünk és Koloszovékkal a képkiállításra, amint ezt megszokott könnyelműségével tegnap este megígérte: à moins que vous ne soyez disposé à payer à la cour d’assises les 300 roubles d’amende, que vous vous refusez pour votre cheval [… hacsak nincs kedve az esküdtszéknek bírság fejében kifizetni azt a háromszáz rubelt, amelyen lovat akart vásárolni…] – amiért nem jelent meg a kitűzött időben. Tegnap este jutott eszembe, alighogy elment tőlünk. Tehát ne feledkezzék meg kötelességéről!

M. Korcsagina.”

A lap másik oldalán pedig utóiratként ez volt:

„Maman vous fait dire que votre couvert vous attendra jusqu’à la nuit. Venez absolument à quelle heure que cela soit. [A mama azt üzeni, hogy a terítéke várni fogja, akár késő éjszakáig is. Jöjjön el feltétlenül, akármilyen későn.]

M. K.”

Nyehljudov homloka ráncokba szaladt. Ez a levélke csupán folytatása volt annak a mesterkedésnek, amelyet Korcsagina hercegnő immár két hónapja folytatott körülötte, s amelynek nyilvánvaló célja az volt, hogy egyre több és több láthatatlan szállal kötözze magához. Márpedig azon a szokásos tétovázáson kívül, amelyet a legtöbb nem egészen fiatal férfi érez házasodás előtt, főként ha nem is nagyon szerelmes, Nyehljudovnak volt még egy fontos oka, amely megakadályozta, hogy azonnal megkérje a hercegnő kezét – még ha rászánta volna is magát a nősülésre. Ez az ok persze nem az volt, hogy tíz évvel azelőtt elcsábította Katyusa Maszlovát, s azután faképnél hagyta – ezt már régen elfelejtette, s egyáltalában nem tekintette volna akadálynak. Nem, ez az ok abban állt, hogy éppen akkoriban viszonya volt egy férjes asszonnyal, s noha ő már szakított vele, az asszony még nem ismerte el véglegesnek ezt a szakítást.

Nyehljudov nőkkel szemben világéletében félénken viselkedett, de éppen félénksége keltette fel abban a férjes asszonyban a vágyat, hogy meghódítsa. Az asszony férje nemesi marsall volt abban a járásban, ahová Nyehljudov leutazott a választásokra. S az asszony belevitte ebbe a kapcsolatba, amely napról napra jobban magával sodorta, s ugyanakkor egyre terhesebbé vált. Eleinte nem tudott ellenállni a csábításnak, később már bűnösnek érezte magát az asszonnyal szemben, s nem tudott vele szakítani beleegyezése nélkül. Nos, ez volt az ok, amiért Nyehljudov, még ha akarta volna, sem mert volna azonnal házassági ajánlatot tenni Korcsaginának.

Épp az aznapi postával érkezett levél annak az asszonynak a férjétől. Ott feküdt az asztalon; amikor Nyehljudov megismerte írását, pecsétjét, elpirult, s – mint mindig, amikor veszély közeledtét érezte – tettrekészségének hatalmas nekilendülését észlelte. De izgalma hiábavalónak bizonyult: a férj – annak a járásnak nemesi marsallja, melyben Nyehljudov birtokainak nagy része feküdt – arról értesítette Nyehljudovot, hogy május végére rendkívüli közigazgatási gyűlést tűztek ki, s arra kéri Nyehljudovot, utazzék le feltétlenül donner un coup d’épaule [támogatást nyújtani] a gyűlésen szóba kerülő legfontosabb kérdéseknek – tudniillik az iskolák és a bekötőutak ügyének –, amelyekben a reakciós párt erős ellenállására lehetnek elkészülve. A marsall liberális férfiú volt, s néhány hasonló gondolkozású társával együtt küzdött a III. Sándor uralkodása alatt egyre erősödő reakció ellen. Ez a harc teljesen lekötötte, mit sem sejtett házasélete kudarcáról.

Nyehljudov visszaemlékezett a kínzó percekre, amelyeket e miatt az ember miatt átélt. Emlékezett rá: egyszer azt hitte, hogy a férj mindent megtudott, s már készült a párbajra – elhatározta, hogy a levegőbe fog lőni; azután eszébe jutott a szörnyű jelenet, amikor az asszony kétségbeesésében kirohant a kertbe, a tóhoz, hogy belefojtsa magát – ő meg utána, hogy megkeresse… „Nem, nem utazhatok le most, nem határozhatok el semmit, amíg nem válaszol nekem” – gondolta Nyehljudov. Egy héttel azelőtt döntő levelet írt az asszonynak; elismeri, hogy ő a bűnös – írta –, s kész minden lehető módon jóvátenni vétkét, de mégis úgy tartja, hogy az asszony érdekében egyszer s mindenkorra véget kell vetni kapcsolatuknak. Levelére hiába várt választ. Hogy az asszony nem írt, azt részben kedvező jelnek vehette. Ha nem egyezett volna bele a szakításba, azonnal írt volna, vagy akár fel is utazott volna, mint ahogy már máskor is megtette. Nyehljudov úgy hallotta, hogy valami katonatiszt udvarol neki, ez féltékennyé tette ugyan, de egyúttal reménységet támasztott benne, hogy megszabadul a nyomasztó hazugságtól.

A másik levelet jószágigazgatója küldte. Azt írta, hogy Nyehljudovnak feltétlenül le kellene utaznia, hogy beiktassák anyai örökségébe, azonkívül pedig döntse el, hogyan folytassák a gazdálkodást: úgy-e, ahogyan a megboldogult hercegné idejében folyt, vagy pedig – ahogyan már az Istenben boldogult hercegnének javasolta, s most a fiatal hercegnek is javasolja – bővítsék a birtok felszerelését, és vegyék saját kezelésbe a parasztoknak kiosztott földeket. A föld így sokkal jobban kihasználható lesz, írta a jószágigazgató. A továbbiakban bocsánatot kért, hogy a minden elsején esedékes háromezer rubel elküldésével némileg késlekedik: a következő postával továbbítja. A késedelem oka pedig az volt, hogy sehogyan sem tudta összeszedni a parasztoktól a pénzt – mivel ezeknek lelkiismeretlensége olyan méreteket öltött, hogy a hatóság támogatását kellett igénybe vennie a behajtáshoz. Nyehljudov örült is, meg nem is ennek a levélnek. Örült, mert jólesett hatalmát éreznie nagy kiterjedésű uradalma felett – és nem örült, mert kora fiatalságában lelkes követője volt Herbert Spencernek és, mint nagybirtokost, megdöbbentette Spencernek a Social Statics című művében kifejtett ama tétele, hogy a föld magántulajdona az igazságosságba ütközik. A fiatalságra jellemző elszántsággal és egyeneslelkűséggel nemcsak mondogatta akkoriban, hogy a föld nem lehet magántulajdon, nemcsak dolgozatot írt erről az egyetemen, hanem csakugyan kiosztotta a parasztok között akkori szerény birtokrészét (amely nem anyjáé volt, hanem apai örökségképpen az ő személyes tulajdona), mert nem óhajtott meggyőződésével ellentétbe kerülni és földet birtokolni. Most, amikor édesanyjától örökölvén, nagybirtokos lett, választania kellett, vagy lemond földtulajdonáról, mint ahogyan lemondott tíz évvel azelőtt kétszáz gyeszjatyina atyai örökségéről, vagy pedig hallgatólagosan tévesnek és hazugnak ismeri el régebbi meggyőződését.

Az első utat nem választhatta, mert földbirtokán kívül nem volt más megélhetése. Közszolgálatba lépni nem volt kedve, amellett fényűző életmódhoz szokott, s úgy képzelte, anélkül nem is tud meglenni. Meg aztán nem is látta volna célját ennek a megoldásnak; nem volt már meg benne sem a meggyőződés ereje, sem az elszántság, sem a hiúság és az emberek megdöbbentésének vágya, amely fiatal korában fűtötte. A második útra pedig – arra, hogy megtagadja a földtulajdon jogosultságáról szóló, világos és megcáfolhatatlan okfejtéseket, amelyeket akkoriban Spencer „Társadalmi statiká”-jából merített, s amelyeknek fényes megerősítését azután, már jóval később, Henry George műveiben is megtalálta – erre nem volt ereje.

Hát ezért nem örült jószágigazgatója levelének.

4

Nyehljudov megitta kávéját, s azután bement dolgozószobájába, hogy utánanézzen előjegyzéseiben, hány órára kell a bíróságra mennie, és hogy megválaszolja a hercegnő levelét. A dolgozószobába a műtermen keresztül vitt az út. A műterem közepén festőállványon megkezdett kép támaszkodott befelé fordítva, a falon körös-körül tanulmányok. Amikor megpillantotta a képet, amellyel két évig vesződött, a tanulmányfejeket, az egész műtermet, megint eszébe jutott, ami az utóbbi időben különös erővel rohanta meg: az a csüggesztő érzés, hogy nincs ereje előbbre jutni a festészetben. Igaz, ezt a csüggedést túlságosan kifejlett esztétikai érzékével próbálta magyarázni – de azért mégiscsak kellemetlen érzés volt.

Hét évvel azelőtt otthagyta a katonai szolgálatot, mert elhivatottságot érzett a festészetre, és a művészi munka magaslatáról kissé megvetően szemlélt mindenfajta egyéb foglalatosságot. Lassan azonban kitűnt, hogy ehhez nincsen joga. Ezért volt kellemetlen minden, ami erre emlékeztette. Nehéz szívvel nézett végig a műterem dús berendezésén, és rosszkedvűen ment át dolgozószobájába. Tágas, magas helyiség volt ez, fényűzően, pompásan, kényelmesen berendezve.

Hatalmas íróasztalfiókjában, „sürgős” jelzés alatt hamarosan meglelte az értesítést, amely szerint tizenegy órára a bíróságon kell lennie. Azután nekiült, hogy megírja a hercegnőnek: köszöni a meghívást, és igyekszik elmenni hozzájuk ebédre. Megírta a levélkét, és nyomban eltépte – nagyon is bizalmas volt a hangja. Másikat írt – az meg nagyon is ridegre sikerült, szinte sértőre. Eltépte azt is, és megnyomott egy gombot a falon. Mogorva, szürke kötényes, pakompartos öreg inas lépett be a szobába.

–Kérem, hívjon kocsit.

–Parancsára.

–És mondja meg… Korcsaginéktól várnak a válaszra… hogy köszönöm a meghívást, igyekszem elmenni.

–Parancsára.

„Udvariatlanság, de képtelen vagyok most írni. Este úgyis találkozunk” – gondolta Nyehljudov és kiment, hogy felvegye kabátját.

Amikor kabátban, kalapban kilépett a kapun, az ismerős bérkocsis már várta gumikerekű kocsiján.

–Tegnap, alighogy el tetszett menni Korcsagin hercegéktől – mondotta a kocsis, és fehér inggallérjában félig feléje fordította erős, napégette nyakát –, én is odaértem, de a portás mondta, hogy épp el tetszett menni.

„Már a bérkocsisok is tudják, milyen viszonyban vagyok Korcsaginékkal” – gondolta Nyehljudov; feltámadt előtte a megoldatlan kérdés, amely az utóbbi időben állandóan foglalkoztatta: vegye-e feleségül Korcsaginát vagy sem – és, mint a legtöbb kérdést, mely abban az időben foglalkoztatta, ezt sem tudta eldönteni sem erre, sem arra.

A házasság mellett szólt általában: egyrészt, hogy a házasság intézménye – a házi tűzhely kedélyességén kívül – megszünteti a nemi élet rendszertelenségét, és lehetővé teszi az erkölcsös életmódot, ahogyan Nyehljudov magában a családi életet nevezte; másrészt pedig Nyehljudov azt remélte. hogy a család, a gyermekek majd értelmet adnak tartalmatlan és céltalan életének. Ez a két érv szólt tehát a házasság mellett általában. A házasság ellen szólt általában egyrészt a nem egészen fiatal agglegény félelme szabadsága elvesztésétől, másodszor valami öntudatlan félelem a nő rejtélyes lényétől.

E mellett a házasság mellett különösen – mármint amellett, hogy Nyehljudov éppen Missie Korcsaginát vegye feleségül (tulajdonképpen Marijának hívták, de amint ez az ő körében szokásos volt, mindig becéző nevén szólították) – elsősorban az szólt, hogy Missie előkelő származású volt, s mindenben, ruházatában, beszédmódjában, járásában, nevetésében kivált a közönséges emberek közül; kivált – nem valami rendkívüli egyéni tulajdonságával, hanem „jólneveltségével” – nem ismert más szót ennek a tulajdonságnak a meghatározására, amelyet igen sokra becsült; mellette szólt másodszor az, hogy Korcsagina hercegnő többre tartotta őt – Nyehljudovot –, mint bárki más, felfogása szerint tehát mindenkinél jobban megértette őt. És ez a megértés, azaz Nyehljudov kiválóságának elismerése, a férfi szemében döntő bizonyítéka volt a leány eszének, helyes ítélőképességének. A Missie-vel kötendő házasság ellen szólt elsősorban az a körülmény, hogy valószínűleg találhatna más fiatal leányt, aki jóval kiválóbb Missie-nél, s épp ezáltal sokkal méltóbb rá, hogy élete párja legyen; másodszor ellene szólt az, hogy Missie már huszonhét esztendős, következésképp bizonyára már volt szerelmes életében – márpedig Nyehljudov nehezen tudta elviselni ezt a gondolatot. Büszkeségét sértette, hogy a lány – akár csak a múltban is – mást szeretett és nem őt. Igaz, Missie akkor még nem sejthette, hogy egyszer majd találkozik vele, de azért változatlanul sérelmesnek érezte a puszta gondolatot, hogy a lány valaha mást szerethetett.

Így tehát ugyanannyi érve szólt a házasodás mellett, mint ahány ellene, ezek az érvek legalábbis erejüknél fogva egyenlő értékűek voltak, és Nyehljudov némi öngúnnyal „Buridán szamarának” nevezte önmagát. És mégis – megmaradt Buridán szamarának, nem tudott választani a két köteg széna közül.

„Egyébként, amíg választ nem kaptam Marja Vasziljevnától (így hívták a nemesi marsall feleségét), úgysem dönthetek” – nyugtatta meg önmagát.

És megörült a gondolatnak, hogy még halogathatja – sőt, halogatnia kell a döntést.

„Majd azután mindent még egyszer meggondolok” – határozta el, amikor gumikerekű kocsija nesztelenül odasuhant a járásbíróság aszfaltozott feljárójához.

„Most pedig lelkiismeretesen, mint ahogyan szoktam, és ahogy szükségesnek tartom, eleget kell tennem társadalmi kötelezettségemnek. Ez, mellesleg megjegyezve, néha eléggé érdekes” – gondolta, miközben a portás mellett elhaladva, belépett a bíróság előcsarnokába.

5

A bíróság folyosóit már izgatott sürgés-forgás töltötte be, amikor Nyehljudov megérkezett.

A szolgák gyors léptekkel, sőt néha ügetve – de úgy, hogy alig emelték fel lábukat a padlóról, csak suhantak rajta –, lihegve szaladoztak ide-oda megbízásokkal, iratokkal. Rendőrök, ügyvédek, bírósági tisztviselők siettek egyik szobából a másikba; peres felek meg szabadlábon levő vádlottak várakoztak csüggedten fel-alá járkálva vagy a padokon üldögélve.

–Hol tárgyal a bíróság? – fordult Nyehljudov az egyik szolgához.

–Melyiket keresi? Van polgári, van feljebbviteli…

–Esküdt vagyok.

–Ahá, a büntetőbíróságot. Mért nem mondta mindjárt? Erre jobbra, aztán balra a második ajtó.

Nyehljudov elindult a megadott irányba.

A jelzett ajtó előtt két férfi várakozott: egy termetes, kövér kereskedő, aki szívélyes embernek látszott, szemlátomást már ivott egy-két pohárkával, jól befalatozott, s most a lehető legjobb hangulatban volt. A másik zsidó származású boltossegédnek látszott. A gyapjú áráról beszélgettek, amikor Nyehljudov odalépett hozzájuk s megtudakolta, ez-e az esküdtek szobája.

–Ez, uram, ez. Szintén esküdt, mint jómagam? – kérdezte derűsen pislogva a jókedvű kereskedő. – No hát akkor együtt fogunk dolgozni – tette hozzá Nyehljudov igenlő válaszára, majd bemutatkozott: – Baklasov, második céhbeli kereskedő – és széles, puha kezét nyújtotta, de nem szorította meg vele Nyehljudov kezét. – Mert hát itt dolgozni kell… Kihez van szerencsém?

Nyehljudov megmondta nevét, és bement az esküdtek szobájába.

A szűk helyiségben már vagy tízen várakoztak, különféle emberek. Mind csak most érkeztek, egyesek ültek, mások álltak, nézegették egymást, ismerkedtek. Egy nyugállományú tiszt egyenruhában jelent meg, mások felöltőben, városi ruhában, csupán egyikük volt ujjasban.

Sokan panaszkodtak közülük, hogy a tárgyalás terhükre van, hátráltatja munkájukat – s mégis meglátszott rajtuk: bizonyos kielégülést szerez nekik a tudat, hogy fontos közügyben vesznek részt.

Voltak, akik bemutatkoztak egymásnak, mások csak találgatták, hogy ki kicsoda lehet, úgy beszélgettek egymással az időjárásról, a korán beköszöntő tavaszról, a küszöbönálló eseményekről. Akik még nem ismerték, siettek bemutatkozni Nyehljudovnak, s szemlátomást megtiszteltetésnek vették, hogy megismerkedhettek vele. Nyehljudov pedig – mint mindig, ha idegenek közé került – úgy fogadta ezt a tiszteletet, mint ami kijár neki. Ha megkérdezték volna, miért tartja magát többre embertársainál, nem tudott volna felelni, hiszen élete során semmiben sem jeleskedett különösképpen. Hogy jó kiejtéssel beszél angolul, franciául és németül, hogy fehérneműje, ruhája, nyakkendője, inggombjai mind a legjobb szállítóktól erednek – mindez nem jelentett különös felsőbbrendűséget, s ezt ő maga is jól tudta. S ugyanakkor mégis feltétlenül hitt saját felsőbbrendűségében, az iránta tanúsított tiszteletet úgy fogadta, mint köteles adót, és megsértődött, ha nem adták meg neki. Az esküdtek szobájában éppen ezt a kellemetlen érzést kellett tapasztalnia: hogy nem tisztelik eléggé. Az esküdtek között akadt egy, akit régebbről ismert. Pjotr Geraszimovicsnak hívták, családnevét Nyehljudov sohasem tudta, sőt kissé kérkedett is vele, hogy nem tudja; valamikor nővére gyermekeinél házitanítóskodott, elvégezte az egyetemet, s most gimnáziumi tanár volt. Nyehljudov sohasem állhatta bizalmaskodása, önelégült hahotája – általában: „vulgáris” lénye miatt, ahogyan nővére ezt összefoglalta.

Pjotr Geraszimovics most is otromba hahotával fogadta Nyehljudovot.

–Á, hát maga is eljött! Nem tudott kibújni!

–Eszem ágában sem volt, hogy kibújjak! – felelte Nyehljudov mogorván, szigorúan.

–No lám, micsoda polgári erények. Megálljon csak, ha majd megéhezik és elálmosodik, bezzeg másképp fog beszélni! – mondta Pjotr Geraszimovics, és még hangosabban hahotázott.

„Mindjárt tegezni fog ez a papfi” – gondolta magában Nyehljudov, és olyan bánatos arcot vágott, mintha éppen most értesült volna valamennyi rokona hirtelen haláláról. Azzal faképnél hagyta Pjotr Geraszimovicsot, és egy csoporthoz lépett, amely egy borotvált arcú, magas, tiszteletet parancsoló úriember körül alakult. A magas termetű úr élénken beszélt; egy pörről mesélt, amely épp akkor volt folyamatban a polgári bíróság előtt; úgy beszélt róla, mint aki jól ismeri az ügyet, kereszt- és apai nevükön emlegette a bírákat, ügyvédeket. Éppen azt adta elő, milyen meglepő fordulatot vett az ügy az egyik hírneves ügyvéd beavatkozása folytán: az egyik fél, egy öreg dáma, kénytelen lesz hatalmas összeget fizetni a másik félnek, noha a követelés teljesen jogosulatlan.

–Zseniális ügyvéd! – lelkesedett.

A körülállók tisztelettudóan hallgatták, némelyek megpróbáltak egy-két észrevételt tenni, de a magas termetű úr mindenkit letorkolt, mintha csak ő tudná pontosan a dolgot.

Nyehljudov későn érkezett, mégis sokáig kellett várakoznia. A tárgyalás megkezdése azért húzódott, mert a tanács egyik tagja még mindig nem jött meg.

6

A tanács elnöke korán érkezett a bíróság épületébe. Magas, kövér, ősz pofaszakállas férfi volt, házasember, de nagyon erkölcstelen életet élt, ő is, meg a felesége is. Nem zavarták egymás köreit. Aznap reggel éppen levelet kapott egy svájci nevelőnőtől, aki a nyarat náluk töltötte, most pedig Pétervárott élt; a nevelőnő azt írta, hogy a városban van, és három és hat óra közt várni fogja az „Itália” szállodában. A tanácselnök azért szerette volna a tárgyalást mielőbb megkezdeni és befejezni, hogy legyen ideje hat óráig meglátogatni a kis vörös hajú Klara Vasziljevnát, akivel még a nyáron szerelmi regénye szövődött.

Amikor megérkezett szobájába, magára zárta az ajtót, az iratszekrény alsó polcáról elővett két súlyzót, és hússzor kinyomta fölfelé, előre, oldalt és lefelé, majd háromszor leguggolt, a súlyzókat a feje fölé emelve.

„Semmi sem tartja meg úgy a kondíciót, mint a hideg zuhany meg a torna” – gondolta, s bal kezével, melynek gyűrűsujján aranykarika fénylett, megtapogatta jobb karja feszülő bicepszét. Már csak a cigánykerék volt hátra (mindig ezt a két tornagyakorlatot végezte hosszú bírósági tárgyalások előtt), amikor az ajtó megrázkódott. Valaki megpróbált benyitni. A tanácselnök sietve helyükre tette a súlyzókat, és kinyitotta az ajtót.

–Bocsánat – mondotta.

A szobába a büntető tanács egyik tagja lépett be, középtermetű, komor arcú ember; vállát kissé felhúzta, orrán aranykeretes pápaszem csillogott.

–Matvej Nyikityics megint nincs itt – szólt elégedetlenül.

–Még nem jött meg – felelt rá az elnök, miközben belebújt egyenruhájába. – Mindig késik.

–Hogy nem szégyelli magát! – jegyezte meg a bíró dühösen és leült. Cigarettát vett elő.

Ez a bíró – igen pontos, rendszerető ember – aznap reggel összeveszett feleségével, mert az asszony már huszonnyolcadikára elköltötte a havi háztartáspénzt. Előleget kért, de férje kijelentette, hogy nem tágít a megállapított rendszertől. Ebből parázs összetűzés támadt, felesége azt mondta, ha így áll a dolog, akkor ő nem főz ebédet, férje ne is remélje, hogy odahaza megebédelhet. A férfi ezzel jött el hazulról, s attól tartott, az asszony csakugyan nem főz ebédet, minden kitelik tőle. „ Hát így éljen az ember szolidan, erkölcsösen!” – gondolta a bíró keserűen, és elnézte az elnököt, aki sugárzón, frissen, egészségesen és jókedvűen – könyökét kétoldalt szélesen kitartva, szép fehér kezével terebélyes, ősz pofaszakállát igazgatta hímzett gallérja két oldalán: „Ő bezzeg örökké vidám és elégedett, én pedig gyötrődöm.”

Bejött a tanács jegyzője, valami aktát hozott.

–Hálásan köszönöm – szólt az elnök, s cigarettára gyújtott. – Melyik ügyet vesszük elsőnek?

–Úgy gondolnám, talán a mérgezési ügyet – mondta a jegyző színlelt egykedvűséggel.

–Nem bánom, legyen a mérgezés – hagyta rá az elnök, miután meggondolta, hogy ez olyan ügy, amellyel négy órára végezhetnek, s akkor ő elmehet az „Itáliá”-ba. – Matvej Nyikityics még mindig nem jött meg?

–Még nem.

–Hát Brewe itt van?

–Itt – felelte a jegyző.

–Mondja meg neki, ha látja, hogy a mérgezési üggyel kezdjük.

Brewének hívták a helyettes államügyészt, akinek a tárgyaláson a vádat kellett képviselnie.

A jegyző a folyosóra kilépve, mindjárt meglátta Brewét: vállát felhúzva, kigombolt ügyészi ruhában, hóna alatt aktatáskáját szorongatva, majdnem futva kopogott végig a folyosón; szabad karjával úgy hadonászott, hogy tenyere merőleges volt menetirányára.

–Mihail Petrovics kérdezteti, hogy készen van-e? – szólította meg a jegyző.

–Magától értetődik! – Én mindig készen vagyok – felelte az ügyészhelyettes. – Melyik az első ügy?

–A mérgezés.

–Nagyszerű – mondta az ügyészhelyettes, holott cseppet sem találta ezt nagyszerűnek: egész éjszaka nem aludt, egy barátjukat búcsúztatták, sokat ittak, két óráig kártyáztak, azután elmentek a lányokhoz – történetesen épp abba a házba, amelyben hat hónappal azelőttig Maszlova is lakott. Így hát a mérgezési aktát nem ért rá elolvasni, és most akarta átnézni. A jegyző pedig tudta, hogy Brewe nem ismeri az aktát, és éppen ezért javasolta az elnöknek, hogy ezt az ügyet vegyék sorra elsőnek. Ez a jegyző liberális, sőt radikális gondolkozású fiatalember volt, Brewe pedig megrögzött konzervatív és, mint az Oroszországban szolgáló németek szinte kivétel nélkül, odaadó híve a pravoszláv egyháznak. A jegyző ki nem állhatta, és irigyelte állását.

–No és mi lesz a szkopecekkel? – kérdezte a jegyző.

–Mondtam már, hogy nem intézhetem el – felelte az ügyészhelyettes –, tanúk hiányában nem vehetem elő. Be is jelentem a tanácsnak.

–De hiszen úgyis mindegy…

–Nem, az lehetetlen – jelentette ki az ügyészhelyettes, és továbbra is éppen úgy hadonászva karjával, beszaladt szobájába.

A szektások ügyét egy egészen jelentéktelen és az ügy kimenetele szempontjából nem is szükséges tanú távollétére hivatkozva nem vette elő; valójában pedig csupán azért nem intézte el, mert a városban, ahol az esküdtek többsége az értelmiséghez tartozott, a vádlottakat esetleg felmenthették volna. Megállapodott tehát az elnökkel, hogy az ügyet átteszik egy olyan járási székhely bíróságára, ahol a parasztok lesznek többségben az esküdtek között, s így biztosan lehet számítani a szektások elítéltetésére.

A folyosón ezalatt egyre nagyobb lett a sürgés-forgás. Különösen sok nép tolongott a polgári bíróság egyik tárgyalóterme előtt, ott éppen azt az ügyet tárgyalták, amelyről a bírósági ügyekben olyannyira jártas, tiszteletet parancsoló úriember mesélt az esküdteknek. A szünetben kijött a teremből a folyosóra az a bizonyos öregasszony, akitől a zseniális ügyvéd elszedte egész vagyonkáját s átjátszotta ügyfelének, egy üzletembernek, akinek semmi néven nevezendő joga nem volt az öregasszony pénzére; ezt a bírák is tudták, a felperesről s annak ügyvédjéről nem is szólva; de az ügyvéd olyan sakkhúzást agyalt ki, hogy a bíróság nem tehetett másként – el kellett vennie az öregasszonytól a pénzét s odaítélnie az üzletembernek. Kövér, öreg néni volt az alperes, legjobb ruháját vette fel, kalapján óriási virágok himbálóztak. Kilépett a terem ajtaján, megállt a folyosón, tanácstalanul emelgette rövidke, kövér karjait, s mindegyre ezt ismételte, ügyvédjéhez fordulva: „Mi lesz most? Az isten szerelmére! Mitévő legyek?” Az ügyvéd a kalapján ringó virágokat nézte és nem válaszolt; valamin törte a fejét.

Az öregasszony után a terem ajtaján frissen kilépett a hírneves ügyvéd, aki úgy intézte a dolgot, hogy a virágos kalapú öregasszony mindenét elveszítette, az üzletember pedig – ügyfele, aki tízezer rubelt fizetett neki – több mint százezer rubelt kapott. Kigombolt kabátja alatt mellénye versenyt ragyogott önelégült orcájával; minden szem feléje fordult; megérezte ezt és egész megjelenésével mintha ezt mondta volna: „Kérem, hagyják csak, nem kell semmiféle tetszésnyilvánítás” – és azzal elsietett az egybegyűlt tömeg mellett.

7

Végre megérkezett Matvej Nyikityics, és az esküdtek szobájába belépett a terembiztos – cingár, hosszú nyakú, oldalgó járású ember, akinek alsó ajka is valahogy félreállt.

Tisztességes ember volt ez a terembiztos, még egyetemet is végzett, de sehol sem tudott megmaradni, mert ivott. Három hónappal azelőtt egy bizonyos grófnő, aki feleségét pártfogolta, beszerezte őt a bíróságra; azóta megbecsülte magát, és ennek szerfölött örült.

–Nos, uraim, itt vagyunk valamennyien? – kérdezte, orrára illesztette csíptetőjét, s elnézett fölötte.

–Úgy látom, kivétel nélkül – felelte a jókedvű kereskedő.

–Lássuk csak – mondta a terembiztos, lajstromot vett elő zsebéből. s egymás után szólította a neveket, miközben hol csíptetője üvegén át, hol meg fölötte nézett a felhívottakra.

–I. M. Nyikiforov államtanácsos.

–Jelen – szólt a tiszteletet parancsoló úriember, aki olyan járatos volt a bírósági ügyekben.

–Ivan Szemjonovics Ivanov, nyugállományú ezredes.

–Jelen – felelte a sovány, egyenruhás férfi.

–Pjotr Baklasov, második céhbeli kereskedő.

–Jelen – válaszolt a kedélyes kereskedő vigyorogva. – Készen állunk!

–Dmitrij Nyehljudov herceg, gárdahadnagy!

–Jelen – mondta rá Nyehljudov.

A terembiztos csíptetője fölött ránézett, s feltűnő udvariasan, kellemkedve meghajolt, ezzel mintegy megkülönböztetve Nyehljudovot a többi esküdttől.

–Jurij Dmitrijevics Dancsenko kapitány, Grigorij Jefremovics Kulesov kereskedő… stb. stb.

Kettő kivételével az esküdtszék valamennyi tagja megjelent.

–Fáradjanak át a tárgyalóterembe, uraim – szólította fel őket a terembiztos, s előzékeny kézmozdulattal az ajtóra mutatott.

Mind elindultak, s egymást előretessékelve az ajtóban, kimentek a folyosóra, s onnan a tárgyalóterembe.

Tágas, hosszú helyiség volt ez a terem. Egyik végét emelvény foglalta el, ahová három lépcsőfok vezetett fel. Az emelvény közepén zöld posztóval leterített nagy asztal állt – a posztóterítőt sötétebb zöld rojt szegélyezte –, az asztal mögött három magas, faragott hátú tölgyfa karosszék, mögöttük a falon pedig a cár életnagyságú arcképe, színpompás tábornoki egyenruhában, rendjelszalagosan, fél lábát kissé előrevetve, fél keze a kard markolatán. A jobb sarokban ikonszekrény függött, benne a töviskoszorús Krisztus képe, előtte térdeplő, s az emelvénynek ugyancsak jobb oldalán állt az ügyész pultja is. Szemben vele a bal oldalon a jegyző asztalkája, előbbre pedig, a közönséghez közelebb, esztergályozott tölgyfa korlát, s a korláton belül a vádlottak – még üres – padja. Jobboldalt, ugyancsak az emelvényen, két sor magas támlájú szék sorakozott az esküdtek számára, az emelvény alatt pedig két kis asztal az ügyvédek helyét jelezte. Mindez a terem elülső részében volt, amelyet rács választott el a közönségtől. A teremben hátrább padok sorakoztak, egyik a másik fölé emelkedve, egészen a terem hátsó faláig. Az egyik első padsorban négy nő ült, alighanem munkásasszonyok vagy szolgálók, meg két férfi, ugyancsak munkásforma. Szemlátomást nyomasztotta őket a pompás terem, s csak sugdolózva mertek beszélgetni egymással.

Miután az esküdtek elfoglalták helyüket, a terembiztos oldalgó járásával kilépett a terem közepére, és mennydörgő hangon, mintha meg akarná ijeszteni a jelenlevőket, elkiáltotta magát:

–A bíróság!

Mindenki felállt, s az emelvényre kivonultak a bírák: a pompás izomzatú, hosszú pofaszakállas elnök, s nyomában az aranykeretes pápaszemű bíró, kinek komor arca most még komorabbá vált, mert közvetlenül a tárgyalás előtt összetalálkozott sógorával, egy bírósági gyakornokkal, s az közölte vele, hogy beszélt a nővérével – a bíró feleségével –, és az asszony kijelentette, hogy ebéd pedig nem lesz.

–Szóval kocsmában ebédelünk – mondta a sógor nevetve.

–Nincs ebben semmi nevetnivaló – mordult rá a komor bíró, és még jobban elkomorult.

Végül pedig megjelent a tanács harmadik tagja, ama bizonyos Matvej Nyikityics, aki mindig elkésett. Szakállas férfi volt ez a Matvej Nyikityics, jóságos tekintetű szeme kissé ferdén lefelé húzódott. Gyomorbajban szenvedett, s orvosa tanácsára éppen aznap reggel kezdett új kúrába, és ezért a szokottnál is később indult el hazulról. Most, az emelvényre kilépve, arca azért látszott rendkívül komolynak és elmélyedőnek, mert az volt a szokása, hogy mindenféle előjelből jósolgatott magának, így keresvén a választ bizonyos kérdésekre, amelyek foglalkoztatták. Most például feltette magában, hogy ha a szobája ajtajától a bírói székig megtett lépések száma hárommal maradék nélkül osztható lesz, akkor az új kúra kigyógyítja gyomorbajából, ha pedig léptei száma nem lesz hárommal osztható, akkor a kúra hiábavaló. Tulajdonképpen huszonhat lépéssel jutott el az emelvényre, de tett még egy egészen kurta kis lépést, s így éppen a huszonhetedikkel ért a helyére.

Tiszteletet parancsoló jelenség volt a három bíró – az elnök meg a két tanácstag – odafenn az emelvényen, aranygalléros egyenruhájukban. Ők maguk is érezték ezt, s mintha zavarná őket saját méltóságuk, szerényen lesütötték szemüket, és sietve helyet foglaltak a faragott hátú karosszékekben, a zöldposztós asztal előtt. Az asztalon a következő tárgyak voltak: valami háromszögletű szerszám, tetején sas; olyasforma üvegvázák, amilyenekbe a cukorkát teszik a büféasztalon; tintatartó, toll, tiszta papiros és mindenféle nagyságú, frissen meghegyezett ceruza. A bírákkal együtt belépett a terembe a helyettes ügyész is. Aktatáskáját hóna alatt szorongatta most is, mint az imént a folyosón, s éppoly gyors léptekkel, éppen úgy hadonászva szabad karjával, helyére sietett, az ablak alá; leült, és nyomban iratai tanulmányozásába mélyedt, minden szabad percét kihasználta, hogy felkészüljön a tárgyalásra. A fiatal ügyész mindössze negyedszer tárgyalt bíróság előtt. Nagyon becsvágyó volt, és szilárdul eltökélte magában, hogy karriert csinál; ehhez elengedhetetlenül szükségesnek tartotta, hogy minden esetben elítéljék a vádlottat, amikor ő képviseli a vádat. Főbb vonásaiban ismerte a mérgezési ügyet, beszéde vázlatát is elkészítette, de még néhány adatra volt szüksége, most sietve kiírta őket az aktából.

A jegyző az emelvény túlsó végén ült, előkészítette mindazokat az iratokat, amelyekre felolvasás végett szükség lehetett, s azután egy elkobzott cikk olvasásába mélyedt, amelyet előző este kapott, s mindjárt bele is kezdett. Szerette volna megbeszélni a cikket a nagy szakállú bíróval, aki vele azonos nézeteket vallott, de a beszélgetés előtt végig akarta olvasni.