SÁRMÁNY-PARSONS ILONA

FERENCZY

KÁROLY

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Ferenczy Károly

A festő életrajza

Irodalom

Ferenczy Károly

(1862-1917)

Ferenczy Károly az 1900 körüli évtizedeknek, a modern magyar festészet első fénykorának kimagasló művészegyénisége. Rendhagyó alkat, aki semmiképp sem illett bele korának a bohém festőről alkotott elképzelésébe. Szabályos, botrányoktól mentes, már-már eseménytelen életet élt. A festészetet megszállottan hivatásnak tekintette, és életvitelének középpontjában az alkotás, a művek teremtése állt. Hitelesen új stílusra törekedett anélkül, hogy megtagadta volna az európai festészet több száz éves hagyományait. Nem modern lázadásra, hanem modern szintézisre tört.

Nem volt született vezéregyéniség, és mégis – mint primus inter pares – Hollósy Simon távozása után, pusztán hallatlan művészi tekintélye és csendességében is nagy hatású személyisége révén ő lett Nagybánya, azaz a nagybányai szabadiskola vezető mestere.

Népszerűsége a közönség körében néhány híres képén (mint például az Október) alapszik, de igazából a választékos ízlésű szakértők kedvence, a „festők festője”, írta róla Bernáth Aurél. Ferenczy szokatlanul későn, szinte előzmények nélkül döntött a művészpálya mellett, de attól fogva tántoríthatatlan kitartással küzdött a tudásért. Nem volt istenadta rajztehetség, aki már gyermekfővel virtuóza a ceruzának vagy ecsetnek; nehéz és szívós munkával sajátította el a technikai készségnek azt a fokát, amikor már csak a művészi gondolat – korának kifejezésével élve a forma-gondolat – a lényeg, a technika mintegy magától jön. Éveken át vállalta a tanuló szerepét, és kezdettől fogva igen magas mércét állított fel önmaga számára; ezért van az, hogy egyrészt alig maradt megoldatlan, bizonytalansággal teli képe, másrészt hogy viszonylag kicsi az életműve. (375 mű szerepel a Genthon István szerkesztette, máig legteljesebb képkatalógusban.) Az egyik leglíraibb, egyben legszemérmesebb festőnk, aki sajátosan artisztikus, esztétizáló személytelenség mögé próbálta rejteni szubjektív érzelmeit. Szinte nincs ifjú-korszaka, nem izzik át szenvedély korai munkáin sem, de nem adatott meg neki az öregkor kiérlelt, letisztult szintézisteremtése sem, hiszen nem volt hosszú életű, súlyos betegség vitte el ötvennégy éves korában.

Mindennek ellenére életműve belső stiláris korszakai mellett is egyedülállóan egységes szellemet áraszt, egy szigorúan fegyelmezett esztétizálással jellemezhető l’art pour l’art felfogást, amit átitat a természet és a szépség iránti áhítat. Ferenczy a természeti látvány már-már vallásos elmélyültségű, áhítatos szemléletét fogadja el az alkotás kiindulópontjának, amelyből azután a színek erejével teremt új képi szintézist.

Lassan kibontakozó tehetségét a kollégái szinte kezdettől fogva elismerték, művészetét becsülték, de mind a kritika, mind a közönség csak lassan, fokozatosan kezdte elfogadni és megszeretni hűvös eleganciájú, távolságtartó művészetét. A zajos, szenzációs siker kimaradt Ferenczy Károly életéből, és talán az utóéletéből is. Akárcsak az életben, festményein is kínosan kerülte a közvetlen érzelmi megnyilvánulásokat, és igencsak sokat árul el a festői feladatot egyre zárkózottabb és aszketikusabb módon megközelítő felfogásáról az a félmondat, amelyet az 1890-es  évek müncheni időszakáról írt az első gyűjteményes kiállításának rövidke bevezetőjében: „az emberi momentumok még túlságosan érdekeltek”.

Ez a szokatlanul visszafogott, már-már rideg művészi felfogás jobban érthető, ha behelyezzük a kor művészeti ideáljainak abba a modernizáló vonulatába, amelyik a festészet fejlődésének, korszerűségének a zálogát abban látta, ha az végre megszabadul az „irodalmiasságtól”, a szóban is elmondható események, anekdoták, színpadias jelenetek ábrázolásától, és a tiszta festőiséget, a színek, a formák világát helyezi előtérbe, mert csak ezáltal érheti el a más művészeti szféráktól való függetlenülését.

Ferenczy – ez a kortársai közül műveltségével és állandó önkontrolljával is kitűnő, zárkózott és büszke lélek – rendkívül érzékeny és lírai alkat volt, aki sérülékenységét aszketizmusának páncélja mögé rejtette.

Ferenczy Károly 1862-ben Bécsben született, de a Délvidéken, a Bánátban nőtt fel. Édesapja, idősebb Ferenczy Károly a kiegyezés után az első erdélyi vasút vezérigazgatója lett, továbbá volt egy kis birtoka is Gavosdián, Krassó-Szörény megyében. Mivel a kis Károly igen hamar elvesztette édesanyját, született Gränzenstein Idát, egy évvel idősebb bátyjával, Ferenccel együtt, különböző nevelők felügyelete alatt cseperedett fel. A festő családja, nemzetiségét illetően, mindkét oldalról igen vegyes származású, szláv és osztrák ősökre tekinthetett vissza. Magyar érzelmű édesapja az eredeti Freund családnevet csak 1886-ban változtatta meg, miután már korábban „ferenczy” előnévvel magyar nemességet kapott. Károly középiskolái után előbb jogásznak készült, majd gazdálkodónak, hogy majdan átvehesse a családi birtokot Gavosdián. Korai rajzaiból nem lehetett még sejteni, hogy művész lesz.

A sorsfordulót, amikor elhatározta, hogy festő lesz, bécsi unokanővére, Fialka Olga hatásának köszönhette. Olga tehetséges festőnő volt, Krakkóban és Bécsben tanult festeni, és főképp könyveket illusztrált. Rendkívüli műveltségével (hét nyelven beszélt), olvasottságával a vezető múzsa szerepét töltötte be Károly életében, és egy egészen új világot nyitott meg a fiatal és ekkor még vizuális szempontból kevésbé művelt huszonéves vidéki rokon előtt. Kitágította világképét, ráeszméltette a festészet varázsára: ciceroneként bevezette az európai művészet világába: együtt utaztak Itáliába, tanulmányozták a galériák és templomok művészeti kincseit. A sok lelkesítő, közös élmény és a felizzó közös érdeklődés összeforrasztotta életüket, összeházasodtak. Olga (aki 14 évvel idősebb volt férjénél) lemondott saját művészi ambícióiról, ettől fogva férje művészi pályájának kibontakozását segítette és a családnak, három (művésszé cseperedő) gyermekük nevelésének szentelte életét. Ihletőként, ragyogó szellemi társként mindig ott volt a háttérben. (Önfeláldozóan évekig egyedül nevelte a gyerekeket, míg férje külföldi művészi stúdiumokat folytatott vagy Budapesten tanított.) Személyiségének, bölcsességének varázsáról sokan írtak, akik közelebbről ismerték a Ferenczy családot. Olga szellemi-erkölcsi hatása minden bizonnyal hozzájárult ahhoz, hogy Ferenczy Károly életműve töretlen ívben bontakozhatott ki, valamint ahhoz, hogy mindhárom gyermekük művészpályát választott.

A hosszú itáliai, főképp nápolyi tartózkodás után – Károly az ottani képzőművészeti akadémián folytatott hagyományos festői stúdiumokat – a család visszaköltözött Magyarországra. Ami a festés technikai részét jelenti, Ferenczy igen gyorsan haladt előre. Rövid müncheni tartózkodás után (bizonyára látta a múzeumok mellett a Glaspalast nyári kiállítását), 1887-től már Párizsban tanult, a Julian Akadémián, miközben a nyarakat otthon, felesége és kisfia mellett töltötte.

Az első gyermek, Valér, megkapóan életteli, bájos portréja 1888-ból datálódik (Valér ágyban), és már technikailag is sikerült. Tanúsítja, hogy Ferenczy már ekkor birtokában volt minden festői eszköznek, hogy a véletlenszerűen kiválasztott, de bonyolult belső teret és a friss lokálszíneket kiegyensúlyozott kompozícióba fogja össze. Ez a zsánerkép tele van melegséggel és gyengédséggel, de pillanatra sem szentimentális vagy érzelgős.

A párizsi tanulmányévek első jelentős gyümölcse az a portré, amelyet szobrásznak készülő kollégájáról, Kallós Edéről festett 1889-ben. A remek kis arckép frissességével, közvetlenségével ragad meg: kiemelkedik a későbbi portrék sorából is: keresetlen, póztalan beállításában, a képkivágat spontaneitásában szokatlanul modern, új jelenség a magyar festészetben.