Juhász Gyula

(1883–1937)

Válogatott versek

KOSSUTH KIADÓ

1899–1905

Mulandóság

Hiába mondod, hogy szép a tavasz,

Az ősz sokkalta szebb nekem:

Midőn a dér megüli a mezőt

S elhervaszt mindent a bús réteken;

Midőn a dér megüli a mezőt

És zord enyészet leng a téreken.

Hiába mondod, hogy szép a tavasz,

Midőn kifeslik a nyíló virág.

Az ősz, az elmúló nyár szebb nekem,

Oh szebb nekem az őszi sárgaság.

Midőn a dér megüli a mezőket

S a réten őszi rózsák termenek

– Midőn harasztok zörgő hahotája

– Arcunkba vágja az – enyészetet!

Prometheus

Leáldozó nap bíborában

Fürdik a Kaukázus orma,

Nyugaton rózsás felhők fátyla

Hull a fölkélő csillagokra.

Susog, suttog az alvó tenger,

Szerelmesét szólítja lágyan,

Megreszket a virágok kelyhe

Szűzi, titkos szerelmi lázban.

S a bíboros hegy meredélyén

A rózsafelhők lágy ködében

Prometheus, titánok atyja

Kesereg egymagán, sötéten.

Fölkél a hold. Csókját lehinti

Az alvó tenger fölszinére

S e csók nyomán kikél a vízből

Az óceán ezer tündére.

Sörényes Neptun szép szülötti,

Az oceánidák dalolnak,

Prometheust körüljajongva

Hódolnak a nagy fájdalomnak!

És könnyeiknek gyöngyfüzérét

Elszórják a habtáncba búsan,

A sápadt hold felhőbe búvik,

És sirdogál az ég borúsan!

A végtelen gyász hallatára

A szirtek keselyűje ébred

És éktelen nagy vijjogása

Betölti félsszel a vidéket.

És szilaj, biztos szárnycsapással

A Kaukázus felé tartva,

Lecsap a csúcsra s a titánnak

Szívébe vág rettentő karma!

Prometheus, míg mély sebéből,

Mint szökkenő ár, hull a vére,

Szomjas gyönyörrel hallgat egyre

A tündérlányok énekére!

Harangok

Távol idegenbe'

Estharang megcsendül:

Szomorú érzés száll

Szívemen keresztül.

Az a másik harang

Jut az én eszembe,

Temetés volt egyszer

Ködös őszi este.

Valakit sirattak,

Valakit temettek,

Én is elsirattam –

Szívembe temettem.

Elhal a harangszó,

Csönd van közel, messze,

De egy más hang cseng, bong

Folyton a szivembe'.

Rákóczi hársfái

Zúgnak őszi szélben a zborói hársfák,

Koronás fejüket bánatosan rázzák.

Hamuszín fátyolban néz a nap a tájra,

Mint régi dicsőség hamvadozó lángja.

Csak zúgnak a lombok, össze-össze bújva,

Mintha századoknak felzokogna búja.

Őszi zimankóban úgy fáznak, remegnek,

Könnyűi csillognak hervadt leveleknek.

És a hársfalombok regélnek, regélnek

Napfényes időkről gyönyörű regéket.

Hej, mikor a völgyben, hej, mikor a bércen

Tárogató zengett olyan-olyan szépen.

Diadalra mentek hadverő leventék,

Fegyverük acélát labancságra fenték.

Rákóczi, Rákóczi, mikor itt merengett,

Diadalt számlálva, dicső győzedelmet.

De az a verőfény hamar őszre válott,

Fölverte panasz, gyász az egész országot.

„Őszi harmat után, nagy hegyeknek ormán”

Bújdosik a kuruc, bús dalokat mondván…

Zúgnak őszi szélben a zborói hársfák,

Koronás fejüket bánatosan rázzák,

Őszi szél átzendül felzokogón, fájón,

De a tárogató nem zeng már a tájon.

Vörösmarty

Én nemzetem, terólad énekelt ő

Csodás zengésű, bűvös éneket,

Régi dicsőség fényét visszahozta,

Lelkét, jobb részét áldozá neked…

Köss koszorút babérod legjavából,

S tedd homlokára, őt megilleti,

Kinek kobzán egy nagy múlt lett jelenné,

Ki jobb jövőrül lantját pengeti.

Midőn virradt még, első fénysugára

A gyönyörű hajnalnak ő vala,

Hogy félhalt népet új életre költsön,

A honszerzőkről zendült meg dala.

Nagy lelke lángja fényt vet éjszakába,

Még akkor is bíztat, ha elborong,

Dalában mint az északfény ragyognak

Multak ködébe' rémlő századok.

Nézd… nézd… mint épül Amphion szavára

Egy szebb jövőnek palotája föl,

Ki eddig tespedt, immár talpra álla,

Tollal meg tettel éltet s öldököl!

Sok fényes eszme bontogatja szárnyát,

Fölébred újra az erős magyar

És zeng a Szózat, Hymnus, meg a többi,

Majd játszi szellő, majd harsány vihar!

S hogy elborult az ég ismét felettünk

S vértóba szállt le napja, gyászolón,

Midőn bitók meredtek éjszakába',

Lantját fölajzá még a romokon:

Hogy dalba kezdjen, dalt zengjen, utolsót,

Hogy megjósolja azt az ünnepet,

Amely eljő még egyszer a világra!…

S eltört a lant és szíve megrepedt…

De csak feledjünk gyászt és elmúlást ma,

Hisz halhatatlan vagy te, énekes,

Míg hit, szabadság, míg dal lesz a földön,

Híred világa éjbe sohse vesz!

Nevét egy század más századnak adja,

Ki fölidézett annyi századot,

Ki nagy lelkét önté örök dalokba,

Az él, az győz, az hogy lehet halott?

Puszták

Sívó sivatagban

Bolyongok magamban –

Pedig itt köröttem

Egész emberraj van.

Ó, de mit ér nekem

Vadidegen ember,

Hogyha egy sincs hozzám

Igaz szeretettel.

Elboruló szívvel

Bolyongok magamban,

Emberrengetegben,

Sívó sivatagban.

Jártam én valaha

Tengerszéles pusztán,

De ott a jó Isten

Nyílt ege borult rám.

Lemosolygott hozzám

Fényes napszemével,

Pacsirta köszöntött

Nyájas énekével.

Megcsókolt a rónák

Hűs szellője lágyan,

Megfürdött a lelkem

Örök ifjuságban.

Daloljatok csak…

Daloljatok csak, életunt poéták,

Ti kávéházi füstös verebek,

Daloljatok csak szárnyszegetten,

Nem bódit el bús áriátok engem,

És nem tartok, poéták, veletek!

Míg sorvadoztok balga szenvedéllyel,

S hajszoljátok a céda vágyakat,

Ifjú reménnyel és bízó erővel

Fiatal lelkem a magasba tör fel,

Hol minden olyan fényes és szabad.

Míg robotolva, fásultan daloltok,

S tapsért hevültök, fázón, betegen,

Én a paripát követem merészen,

És megfürödve a végtelenségben

Dalt mondok rólad: haza, szerelem.

Daloljatok csak fásultan, letörten,

Enyém a bízó, tüzes ifjuság,

A napba néző sas az ideálom,

Szilaj viharba lelkemet bemártom

És csak győztessé tesznek a tusák.

Rodostóba!

Még mindig csak Rodostó felé száll

Örömkönnyünk, meddő bánatunk.

Harcok után a nagy bújdosónak

Honi rögben helyet nem adunk.

Még mindig csak Rodostó felé száll

Tépett szárnyán a turulmadár,

Örömhírre, új feltámadásra

Jó Rákóczink még hiába vár!

De keleten már a nap kibukkan,

És királyi fénye égten ég,

Nagy magyar lesz, hiszi, vallja immár

Az ifjonti, újult nemzedék!

Két századnak bércein keresztül

Tátogatók dala erre száll,

S tépett szárnyán a magasba lendül

Nagy merészen a turulmadár!

Jó vezérünk, édes fejedelmünk

Egy nagy ábránd fogott minket el,

Melyre büszkébb szívünk dobbanása,

És kevélyebb a magyar kebel.

Mi szerettünk! Titkon sírva vártunk,

Mi szerettünk! Ó, de testedet

Megtiltották honi rögbe tenni,

S emlegetni szent emlékedet.

S emlegettünk! Hogyha összenéztünk,

Szemeinkből kicsapott a láng.

Ez neked szólt! Átok és imádság,

Bú és bosszú volt ez egyaránt!

De tovább már nem bírja a lelkünk,

S mert te nem jősz, hát mi elmegyünk,

Magyar lélek ragyogó szablyája

Meghódítja földedet nekünk!

Tengeredbe, melynek mormolását

Elborongva annyit hallgatád,

Magyar égről huny le majd a csillag,

S magyar égnek napja süt reád!

Elindulunk a te indulóddal,

És megállunk a sírod felett,

Hol magyar dalt fakaszt majd a lelkünk,

S honi rózsát minden kikelet!

Alkonyat

Megyek a hegyre. Sápadt rózsaszínben

A párázat közt áldozik a nap,

A sugárkéve egyre haloványabb,

S az orom egyre magasabb!

Hűs szellő támad! Ott alant a mélyben

Csitulni kezd az élet moraja,

Csak halk zsibongás tör fel a magasba,

És itt az is – harmónia!

És idefönn az élet nem is élet,

Csak végtelen, nagy, csöndes nyugalom,

Beléolvadva hamvas, szűzi égbe

Sötéten alszik a falomb!

S míg békés fénnyel, álmatag mosollyal

A csillagok kigyúlnak idefenn,

A nap fáklyája egészen kilobban,

S reám borúl a végtelen!

A nyárfák dala

Ember, ki enyhe lombjaink alatt

Elsírod végtelen fájdalmadat,

Tekints reánk szeretve,

Bennünk is az a bánat zokog éjjel

Sötét viharban gyászos szenvedéllyel,

Mely búg a te szívedbe.

Reánk is az a nap ragyog lobogva,

Rügyet fakasztó, ujjongó napokba,

Mely benned ég tavasszal,

S ha villám sújt, mint téged sorsod átka,

Mi is megtérünk nyirkos földi ágyba,

Mely téged is nyugasztal.

Ember, figyelj a nyárfasuttogásra,

S a csillagoknak biztató sugára

Hulljon szívedbe mélyen:

Érezzed át a törvényt, mely dicsően

Uralkodik a napban és a rögben,

A földön és az égen.

Édesanyám

A Tisza partján él egy özvegyasszony;

Szeméből könnyet egyet se fakasszon

A nyomorúság, a gond és a bánat:

Ó áldd meg Isten, édes jó anyámat!

A Tisza partján él egy özvegyasszony…

Tudom, hogy bút hoz néki minden alkony,

Mert ő a jóság, szenvedés, a bánat:

Holtig siratja édes jó apámat!

Rostand       

A Sasfiók olvasásakor

Nemes poéta! Büszke francia!

Én kis nemzetnek még kisebb fia

Ujjongó vággyal hadd köszöntelek.

Titkos gyönyörtől égve olvasám,

Kedves poétám, édes franciám,

A gloárról írt költeményedet.

Mily páratlan hév! Elegancia.

Nem írhat így más, csak a francia,

S míly gyűlölettől átizzó velő,

Ha a cudar, a gyáva, hitszegő,

Szabadságot eltipró s remegő

Osztrák lakájok raja jő elő.

Ó ez a hang, e pátosz, e nemes,

Honnan e láva, kitörő, heves?

Talán lelkünkbe nyúltál, francia?

Onnan vevéd e szilaj hangnemet,

Az emléket, mely fáj és nem feled,

Melynek ki kell hamvából csapnia!

Nemes poéta! Hála, köszönet,

Hogy megérhettem ezt az örömet.

Mai költő nyíltan merészli ezt,

„Felségsértésre” persze nincs okod,

Te sértheted az osztrák zsarnokot,

Magyar ügyészség téged nem ijeszt!

Wagram, Marengó… nagyszerű nevek,

Az osztrák tőlük tán ma is remeg.

Nekünk is volt… Nagysalló, Isaszeg,

Kápolna és Komárom és a többi,

A történetnek könyveit betölti…

S az osztrák tőlük még ma is remeg!

S míg rátok, büszke francia sasok

Várnak napfényes, biztos magasok,

Ahol szabadság, nagyság szárnya csattog!

Addig miránk a – kétfejű sasok

Irigy, falánk csapatja agyarog

S tört láncunk helytt fityegnek rajtunk – csattok!

Ima

Nagy boldogság, nagy fájdalom

Ne látogasson engemet meg;

Szelíd borongást adj, Uram,

Szegény szivemnek!

Vakító napfény bántana,

Szilaj vihar tán összetépne,

Szűrődjön át csak lelkemen

Búm őszi fénye!

Nem várok több tavaszt, Uram,

De még az ősz rózsái nyílnak,

És bár leáldozott napom,

Van annyi csillag!

Magyar népem…

Learattál, édes magyar népem,

Ott az áldás csűröd közepében,

Osztrák finánc szemét veti rája,

– Szükség lesz még arra a kaszára!

Meleg idő jár most a magyarra,

Vihar lesz, ha Isten úgy akarja,

De belőle baja másnak támad,

– Tartsd csak készen, népem, a kaszádat!

Bécs felől jön a fekete felleg,

Bécsi rongy lesz, mire innen elmegy;

Aki küldi, mind halálra sárgul,

Hogyha kard lesz a magyar kaszábul!

Dér

Éveknek súlya nem mindig teher,

Sok ember lassan mindent kihever.

Deres hajával gyakran béke jár,

Nincs szenvedélye, csak emléke már.

A sír felé szép, nyugalmas az ut,

Az élet úgyis szomorú s hazug.

*

De vannak, ó de vannak ám sokan,

Akikben még vágy, álom is fogan.

A testük ifjú, ám lelkük beteg,

Húsz kurta évvel immár öregek.

S nem lakomáztak mámorok torán,

Nem tékozoltak el mindent korán.

Csak… Szívüket kora dér lepte meg,

Tavasz van és a lelkük didereg.

Szeretnének szeretni, élni hej!

S valami súgja, hogy már menni kell!

Credo

A sors kevély. A sors goromba.

Ó emberek, álljunk a sorba,

S ha végzetünk vak és kegyetlen:

Tegyünk mi a hatalma ellen.

Ha sebet üt, adjunk írt rája.

Ha zsarnok a világ királya,

Koldusai, legyünk mi jobbak,

Részvevőbbek, irgalmazóbbak.

Legyen e földön szent szövetség,

Melyből a gazságot kivessék.

Az ember, aki gyönge, téved,

Legyen erős! Jobb, mint a Végzet!

Áldás a fenyőkre

Mikor a tavasszal ibolyák fakadtak,

Ti maradtatok csak búsnak, hallgatagnak,

Madár szólt, virág nyílt mindenféle ágon,

Ti állottatok csak árván a világon.

De lám, itt a tél is! Madár, virág, hol van?

Ti maradtatok csak örök virulóan.

Áldjon meg az Isten, ti jó fák, hű lelkek,

Néma hirdetői örök Szerelemnek.

Nyáréj

A forró nyáréj tikkasztóan uralg.

Nehéz virágillattól ittasodva

Kószál a szél, a bágyadt hangú, halk.

A zaj csitul, csak buja hang ha száll,

Fuvolaszó és részegen csapongva

A kerti úton síri éjmadár.

Az ablak tárt, az erkélyrácsokon

A vadszöllő csügg, és borostyán bokra,

Konyult fejjel, sötéten, álmodón,

Egy oroszlánbőr barna foltozatján

Ülök lábadnál, kusza homlokom,

Keblem csupasz, és arcom színe halvány.

Sápadt vörös fény reszket a szobánkban

És halkan ring a lámpa, fényit ontva,

Az ágy, a szőnyeg barna-arany árnyban.

Te bíborágyon lankadozva fekszel,

Fehér karod kivillan, s homlokodra

Buján borul arany és rózsa egyben.

Kebledről könnyedén lehull a fátyol.

Nyakad nyitott, és fény játszik szemedben,

S keskeny kezed szívedre hull magától.

Fejedről hullámos, szőkés hajad foly

S úgy dől nyakadba arcod bíborából,

Miként arany virág piros patakból.

Csönd, némaság. Én kezed elraboltam,

És csókdosom szilaj ajakkal, viharzón,

Megittasulva rég várt mosolyodban.

Bágyadtan száll az éjközépi óra,

Magasztosan tekint reánk az éj,

Utolsó illatot küld lenn a rózsa,

S csöndben kihúny – a végső lámpafény.