Mikszáth
Kálmán

Különös

házasság

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Első rész

Diákok Olaszröszkén       11

Báró Dőry és családja       17

A régi világ

Milyen lehet a túlvilág?

A talányok embere

A harmadik leány

Hajók ha fel s le járnak…

Piros rózsa, fehér rózsa

A nagyasszony gálában

Tóth uram pletykázik

Különös előjelek

A röszkei dráma

Vidonka Józsi

A helyzet bonyolódik

Második rész

Nagy baj gyógyítja a kicsit

A brachium

A híres Kövy professzor és Pereviczky

Fegyverkezések

Krok apó megjelenik

A Griby ruhái

Lakodalom a „Griff”-ben

Krok apó kombinál

A valóságos tehénke

A láthatatlan kezek

Két szép szelíd asszony a falon

Lázas napok Egerben

A szentszék tárgyal

Az ostoba ólom

Az ünnepelt tanú

A szentencia

Rügyek a hó alatt

Császári királyi napfény

„Ne várj többé, galambom, engemet“

A kedves Pyrker érsek

Céltalanul megy a hintó

A fölpiszkált parázs

Váratlan esemény

Az utolsó pompa

Tace

ELSŐ

RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Diákok Olaszröszkén

Egy még nem is nagyon megsárgult krónika után írom ezeket a dolgokat, úgy amint következnek. Annyira biztosak és hívek az események egyes főadatai, hogy a neveket se tartom szükségesnek megváltoztatni és semmi cirádát, semmi írói arabeszket nem teszek hozzá. Az, aki a naplójában följegyezte e történetkét, sohase szokott hazudni másoknak se. Hát még saját magának minek hazudott volna? Igaz hát minden sora. Miért rontsam én el nem igazra?

Az áll ebben a naplóban, hogy az úgynevezett zöldcsütörtökön két sárospataki diák állított be az olaszröszkei kocsmába körülbelül most nyolcvanöt éve. Vakációra mentek a szomszéd megyébe, Bornócra, és közvetlen ebéd után érkeztek az említett olaszröszkei kocsmába per pedes apostolorum{1}. Akkor még a diákok nem voltak úgy elkényeztetve, mint most. A taneszközök közt első helyen a nádpálca szerepelt s a közlekedési eszközök közt a „gyü két lábam”. Hanem a diákok gyomra már akkor is mindig korgott, sőt még jobban, mint a mostaniaké. A méta{2} nagy növesztője volt az „etyepetyének”, ahogy az étvágyat hítták akkor magyarul. A két diák – szakállal, bajusszal ékeskedő mindenik – nagyon savanyú ábrázatot vágott a csibukozó kocsmárosnénak arra a kijelentésére, hogy semmi ennivaló nincs.

– Hja – mondá a kocsmáros, aki maga is értett a kulináris latinsághoz{3} –, sero venientibus ossa{4}. Jöttek volna az ifjú urak egy órával előbb. Olyan pörköltem volt, hogy a palatinus is kitörülte volna a tálat utána.

– Hát nem főzhetne valamit a néni hirtelenében? – kérdé az egyik diák, szelíden föltekintve az asszonyra.

Az nagy füstöt eresztett erre a csibukszárából, aztán így szólt jószívűen:

– Van egypár idei csirkém odakünn, ha bírnátok belőle fogni vagy leütni kettőt, kirántanám nektek.

No, már hogyne bírnának. A pataki diák még a kísértetet is elfogja (éppen ebben az esztendőben fogott egyet leveleki Molnár Pali), pedig annak teste sincs, a csirkének ellenben van teste. Ámbár még így húsvét táján nagyon is csekély súlyú és terjedelmű.

Mindegy, a diákok kimentek az udvarra, s hajszát tartottak a csirkékre, melyek mindenféle ólak, lészák és ölfarakások közé szaladtak szét.

Az udvar közepén egyetlen jármű állott, könnyű lőcsös magyar szekérke bőrülésekkel. A lovak hámistrángja el volt csatolva, s fejük egész fülig bent veszett abban a lóvilágban igen népszerű toalettdarabban, amit közönségesen abrakostarisznyának neveznek, s ahonnan egyhangú ropogtatás zaja hallatszott ki.

A kocsiülésen egy szöszke, kék szemű, vézna fiúcska feküdt hanyatt, a napfényen sütkérezve. Balról egy mandulafát horzsolt a lőcs. A fa tele volt halvány rózsaszínű virággal, s egyet-egyet hullatott belőlük a fiúra, aki fölszedte őket, és azzal mulatta magát, hogy nézegette, szaggatta. A kocsis, aki a lovak körül sürgött, ismételten kérdé a fiútól:

– Nem száll le, Lajoska?

– Minek?

– Nem iszik egy kis bort?

– Nem.

Hanem a bajuszos pataki diákok akciója mégis felköltötte később érdeklődését. Hogyne? Hiszen már magában véve nagy pataki diákot látni se mindennapi spektákulum{5}, hát még csirkefogási műveletnek közepette? Leszállt a kocsiról, s bámészan követte őket élénk, okos szemeivel, amint utánairamodtak a csirkehadnak, hogy valami szögletbe szorítsák őket, ahol elfoghatók, vagy hogy a botjaikkal leüssék, amennyiben épkézláb nem lehetne elfogni.

A vidám hancúrára többen összegyűltek az udvarra, a szomszédok átkukkantottak a kerítéseken, a csintalan fehérnép, az Ágnes meg a Panni kiszaladtak az edényelmosogatásból, különben is érdekelte őket a két szemrevaló úrfi. Ágnes ismerte is az egyiket, a „hitványabbat”. (Borzasztó nagy úr volt ám annak az apja.) Azonfelül benézett az udvarra a szolgabírói hajdú is, a Szabó Gyuri. Azt ugyan mindig itt a kocsma tájékán lehet találni. Erre hordja az ördög, aki a gégéjében lakik. Hanem most a viháncolásra, zajra botlott be. Kár is lett volna elmulasztani, mert nagy mulatság, hogy fogják az éhes diákok a csirkét. Hopp, megvan! Ejnye! Az átkozott portékák megint kisiklottak a kezük ügyéből. Lett ilyenkor nevetés. No hát, nem tudnak semmit a diákok. Nem is Kövy uramtól kell az effélét tanulni. Jobban tudja ezt a róka meg a görény.

Maga a kocsmáros is kijött, ő is nagy csibukszóval, mint a felesége, arcra is hasonlítottak, csak az volt a különbség, hogy az egyik szoknyában járt, és a csípőjén tartotta az egyik kezét, a másikkal a pipaszárat fogta, a másik ellenben nadrágban járt, és az egyik kezével a pipaszárat fogta, a másikat pedig a nadrágellenzőben tartotta.

– Hohó! Vigyázzanak, domini, a botokkal, mert le találják ütni a feleségem kakasát, s abból aztán nagy baj lészen. Hopp, hopp, Napóleon! Szaladj, Napóleon!

Aminthogy a kergetett baromfiak között csakugyan ott lődörgött egy nagy bóbitás, testes, fácánszínű kakas, a hatalmas farkán fölkunkorodó egyik hosszú fehér tollán a következő nyomtatott betűs felirattal: „Vivat Napóleon Bonaparte.”

– Ott azt a fiatalt kell leütni, azt a sáfrányszínűt vagy azt a fehéret! – kiáltá a kocsmáros. – Ni, ott szalad az ólak felé.

De a két nagydiák nem bírt eredményre jutni, az eldobott husángok is célt tévesztettek, mire a kisdiák kihúzta zsebéből a parittyaszíjat, követ tett bele, és meglóbázván azt a levegőben, hirtelen elereszté az egyik madzagot.

Süvített a kő, mint a nyíl, szállt, szállt, aztán csak egyet fordult a csirke a saját tengelye körül, és összeesett. Éppen a kis ostoba koponyáját találta összezúzni: legalább nem sántul meg, sem a konyhakés el nem metszi a torkát, hanem kimúlik szép rögtöni halállal a csirkefaj elleni hadjáratban a csatatéren.

– Valde bene{6}! – lelkesedett a kocsmáros. – Így csak az Isten tud lőni meg a Dőry úr. (Még akkor nem volt meg a makkfilkónak ez a mostani személyesítője, mert különben ismerte volna Tell urat a kocsmáros.)

A kisdiák másik kövecskét emelt föl, s most már a fehér csirkét kommintotta meg vele, hogy azt is rögtön elhagyta a lelke.

– Kell-e még több? – kérdé némi színészi pózzal a kisfiú.

Nevetni lehetett volna ezen. A kevélységén. No, nézze meg az ember. Az a csöpp nebuló hogy kineveti ezeket a nagydiákokat: kell-e még több?

Szerencsére nem is hallották, észre sem vették eddig. Mérhetetlen nagy úr a pataki jogász arra nézve, hogy egy donátista{7} gyereket észrevegyen. Az oroszlán talán meglátja a hangyát a homokban a talpa alatt, de a pataki jurista nem láthatja meg a donátistát. Ami nem lehet, az nem lehet. Vannak rendkívüli távolságok stb.

Mindennek dacára a zömökebb pataki, a szőke, kerek fejű odalépett a fiúhoz, és vállon veregette.

– Ezt jól csináltad, barátja az erénynek! Nagyra nőj, öcsém!

Egyebet nem mondott neki, hanem ezt a keveset aztán legalább úgy megfogadta a kis nebuló, elannyira megnőtt, hogy a szeme-szája tátva maradt tőle a kerek koponyájúnak huszonöt-harminc év múlva, mikor ráemlékezett.

– Hogy hívják a gyereket? – kérdé aztán hanyagul, elmenve a kocsis mellett, aki kezdte már leszedni az abrakostarisznyákat.

– Kossuth Lajoskának – felelte a kocsis.

– Ügyes fiú – jegyzé meg a kerek fejű egyszerűen. (Először hallotta ezt a nevet, de nem utoljára.) – Diák, ugye?

– Az a.

– Hol?

– Újhelyen.

Az öregebbik pataki diák, különben finom, vézna testalkatú, szelíd, vékony arcú ifjú, ezalatt összeszedte az elesett állatokat, és vitte be nagy diadallal a kocsmárosnénak, de már útközben kikapta a kezéből az Ágnes leányzó:

– Adja ide, gróf úrfi, van egy kis forró vizem, mindjárt megkopasztom.

Nagy sürgés-forgás támadt a konyhában. Zsír sistergett, zsemlét reszeltek, tojást törtek, gyönyörű zenebona diákfüleknek, de a sors másképp akarta. A sors könyvében meg volt írva, hogy közbejöjjön valami. Hiszen kis dolog. Elég, ha a macska közbejön, ha megeszi a pecsenyét. A sors kezében a macska is elég hatalom ilyen esetben a rendes folyamatok kizökkentésére. De nem a macska jött közbe, hanem a főszolgabíró úr – akit pedig rendesen nagyobb és gonoszabb csínyekre tart készenlétben a gondviselés.

Volt pedig akkoriban a szolgabíró báró Dőry István uram, és abban a szent pillantásban, mikor a csirkét forrázták a kocsmai konyhán, ő künn ült a kastélya tornácán, és a bényei elöljárósággal beszélgetett. Zsombék Márton, az öregbíró, Koppantó Gábor és Szabó Mihály esküdtbeliek álltak vala hajadonfővel a színe előtt.

Ő maga különös alakú öreg emberke volt, akárcsak egy hegedű: nagy has, kis fej, száraz, vékony nyak. Nem is hinné az ember, hogy katonaviselt ember, pedig az volt, és sok tarka macska nyomhatta a lelkét. Nemcsak a mi császárunknál szolgált, a felséges Ferencnél, de egyebütt is. Tengereket, országokat bejárt, és sehol se hagyott jó hírnevet. Még a szerecsen vadak közt is megfordult. A vén komornyik meséli, hogy egyszer a vademberek meg akarták enni. Ez igaz is lehet, mert már meg is kopasztották. (Haj nélkül került haza Olaszröszkére.) Hogy voltaképpen miért nem ették meg a vadak, nem lehet egészen tudni, de mindenesetre kár, hogy meg nem ették, mert akkor most nem volna itt a mi nyakunkon.

Szóval élt, és jól megszedte magát a nép zsírján. E percben ott ült az ámbituson, hallgatván a bényeieket, akik többi közt bejelentették, hogy a község borai eladattak. Ott jártak a besztercebányai borkereskedők, s megvették egyszerre az egész tízévi termést a helység pincéjéből. Tömör aranyakon az olvasztott aranyat. Most kellett eladni, mert most van ára a hegyaljai bornak. Az idén volt ugyanis szultánváltozás Konstantinápolyban. Hogy azt mondják, az új szultán házasodik, s mivelhogy – követem alássan – háromszáz feleséget szokott elvenni a parázna fajzatja, háromszáz lakodalom lészen, no, az bizony sok itallal jár.

– Bolond kend, Zsombék – veti oda nevetve a báró. – Hiszen a török nem iszik bort.

– Ne tessék neki hinni, kérem alássan.

– Aztán mennyit fizettek a borkereskedők?

– Kereken kétezer forintot.

– Kutykurutty! – kiáltott föl a főbíró (ez volt a szokott kifejezése, ha csodálkozott – mert az a bizonyos Dőry még a békáktól is lopott, ha egyebet nem, hát hangot). – És hová tették azt a tömérdek pénzt?

– Otthon van, jó helyen.

– No – mordult föl a főbíró –, nem jobb lett volna bevinni a vármegye kasszájába, hogy ott a vasládában megőriztessék?

Koppantó Gergely felelt, őt döfte meg az öregbíró a könyökével.

– Hát csak azt gondoltuk, méltóságos uram, hogy amit egyszer a téns vármegye elnyel, azt sohase köpi ki többé.

– Hogy mer ilyet mondani a vármegyére? – förmedt rá a főbíró. – Kendtek könnyelműen jártak el. Jól tudhatnák, hogy Bénye tele van tolvajokkal. Kilopnák ott a bibliai öregasszony kifogyhatatlan korsójából az utolsó csepp olajat is. De volt annyi esze a vén szibillának, hogy nem Bényén tartotta a korsót. És a környék se jobb. Itt barangol Jánosik tizenketted magával, és mindenről tud. A múlt héten is azt üzeni be az erdőből a Dókus Antal komámnak, hogy adjon az emberének két oldal szalonnát, és küldje el számára az új csizmát. Dókus elküldte a szalonnát, de a csizmára nézve bizonykodott, hogy nincsen új csizmája, mire visszaüzen Jánosik, hogy ővele ne bolondozzék a tekintetes úr, mert az új csizma ott van a hálószobájában a díványra téve. Aminthogy igaz is volt, délben hozta Újhelyről a bádog levélszelencével együtt a levélhordó cigány, és az inas oda tette, anélkül, hogy szólt volna róla az urának. Hát ilyen viszonyok közt nem jó a pénzt otthon tartani.

– Jaj, nagyon őrizzük ám – mentegetőzött az öregbíró, megigazítván hátul hajában a fésűt –, éjjel-nappal strázsa van felállítva. Egy őr belül, egy őr kívül.

A többiek is mind bebizonyították, hogy strázsa vagyon kívül-belül, vasvillásan.

De a főbírónak ez se imponált. Ha ők győzték érvekkel, ő is győzte kifogásokkal.

– Mind nem ér az semmit, hallja kendtek, mert a strázsa is csak ember, rá lehet beszélni, le lehet itatni, hamis menyecskeszemélyekkel a szívét kivétetni, s ha egyszer a szívét kiveszik, a lelkiismerete is meginog.

Zsombék Márton uram mind csak mosolygott könnyedén és titokzatosan.

– Gondoskodva vagyon ezekről egyébiránt.

– Hogyhogy? – pattant fel Dőry István.

– Hm – felelte az öregbíró és körülnézett, hogy nem hallja-e valahol avatatlan emberi fül, s aztán ravaszul hunyorított a szemeivel. – Nem ott van ám a pénz, ahol őrzik, mert hát egészen másutt van.

E parasztfurfangon aztán elnevette magát a báró, és elbocsátá békén az elöljáróságokat. Éppen a hajdú jött a porta felé, hát ővele állt szóba, minthogy nagy fecsegő és kíváncsi ember vala.

– No hát mi újság a faluban, fráter? Hol voltál? Mit láttál?

– Két diákot láttam a kocsmában, akik csirkét fogdosnak az udvaron.

– Csirkét? Csak nem nyersen eszik a csirkét?

– A kocsmárosné szabadította rá őket, kirántja nekik, mert éhesek, mint a farkasok. Pedig úri fiúk. Az egyik gróf is.

– Kutykurutty! – kiáltott föl élénken. – Nem tudod a neveiket?

– Nem én.

– No hát, szaladj el értük, és hozd ide őket ebédre.

Már bent úsztak a csirkék földi maradványai a forró zsírban, mely haragosan hányta karikáit és pöfögött, mikor a hajdú megjött az úrfiakért, hogy a méltóságos Dőry báró tisztelteti, és szívesen látja ebédre. De hogy sietni kell, mert mindjárt tálalnak.

A diák könnyen kapacitálható az ilyenre. A nagy kanál – mégiscsak nagy kanál. Hajlandók voltak nekiindulni, de előbb a kocsmárossal akartak végezni, és nagy diplomáciával megkörnyékezték, hogy nem haragszik-e meg.

– Nevetséges – felelte a kocsmáros –, a bárónál jobb ebéd van. A jobb ebéd pedig többet ér a rosszabb ebédnél.

– Igen, de hát mivel tartozunk a csirkéért?

Haragosan felelt föl nekik:

– Aki nem eszik, nem fizet.

– De hiszen a csirke már meg van ölve, és az mégis kár.

Erre csakugyan zavarba jött Tóth György uram, még el is pirult, hogy kifognak rajta a diákok, aztán megsimogatta a hasát, és nem minden neheztelés nélkül mondá:

– Engem kicsibe vesznek az urak. Hát úgy nézek én ki, mint valami kákabélű szabó? Megeszem én, lelkem galambjaim, három-négy ebédet is napjában, hát a két csirkét is megeszem. Ergo nulla mentio fiat róluk, quia rögtön non sunt{8} – csak előbb egy kis kovászos uborkát hozok fel magamnak hozzájuk.

Szép nyájas világ volt ez. Elaprózott fény. A diákok még a kocsmárosnétól is elbúcsúztak, aki elérzékenyült, mintha húszéves ismerősöket vesztene, és szívükre kötötte, hogy visszafelé is eljöjjenek – addig a másik raj csirke is megnő.

Akkor aztán megindultak a kastély felé, melynek veres fedele messziről kimosolygott a fák közül. Istenem, ezek a kastélyok is, de mások voltak akkor! Valami hadias kevélység ült a fehérre meszelt falakon. A kert kezdeténél óriási jegenyefák álltak glédában, az udvaron egy páva járkált, cipelve nagy grandezzával messze elérő szép tollazatának rettentő terhét. Minden olyan méltóságteljes volt. Az ünnepies csend, amelybe csak a fák zúgása vegyül. Ezeké a százados tölgyeké, amelyek felfogják künn az országúton ballagó parasztszekerek zörgését. Zizegnek, susognak, néha egy szélrohamban összeverődnek a gallyak, mert még kopaszak, s kipp-kopp, kipp-kopp, úgy rémlik, mintha messziről lépegetnének a Rákóczi kurucai.

Hej, ez a Zemplén, ez a Zemplén! Boldog annak minden röge. Azok a fölséges árnyékok járnak rajta. Azok nem múlnak el. Ott táboroznak a völgyekben, láthatatlan sátrak alatt. Nem az élőké ez a föld, még az övék most is. Az élők csak azért vannak, hogy a holtak intését várják. Minden bokor, minden talpalatnyi föld felkölti az emléküket. Egy paripa nyerít valahol. Hej, mi volt ez? Egy lábnyomot látsz valami elhagyatott pagonyban. Hej, nem-e valami sárga csizma tapodta ezt? Szóval itt vannak, előlépnek a ködből, az erdő fái között elsuhannak, a forrásoknál megmutatkoznak. A mitológia is így népesítette be egykor erdeit, forrásait najádokkal, faunokkal, koboldokkal. A keresztény világosság száműzte őket. Üres lett a föld. Ó, jaj, milyen üres! De ezen a csöpp darabon helyreállt megint az őspogány rend, csak nem csúf faunokkal, de pompás daliákkal. Itt élnek, járnak, suhognak, rohannak. Nem tudnak innen elmúlni. De ne is tudjanak. Mert ha ők egyszer elmúlnak, akkor az élők lesznek holtakká.

És ezek a kastélyok, ezek a kúriák! Vedd le a kalapodat, vándor utas, ha látod e régi kőrakásokat. Nem a gazda miatt, hisz a gazda esetleg nem sokat ér. Kártyázik, pipázik és böfög. Ez a gazda. De a ház! A ház a gazda nevén áll, de nem jelenti csak a gazdát. Nem a mai ember tuszkuluma, aki megvette tegnap talán egy ügynök ajánlatára látatlanban, és holnap eladja megint, ha nyerhet rajta. A régi kúria nem egy embert jelentett, hanem embereket, akik azelőtt voltak, és embereket, akik ezután lesznek. E fészkekből kezdődnek és futnak össze azok a szálak, melyekből együtt a történelem lesz, a végzet titokzatos vetélőjével az idők szövőszékén.

Hiszen persze, esznek is ezekben a kúriákban. Nagyon kormosak a kémények. Sokat esznek. Tagadni nem lehet, hogy tömérdek izzadsága ment ki a parasztnak e nemesi kéményeken konyhafüst alakjában. A kémény nagy tolvaj. De nyájas a kapu. Vagy hogy éppen azért rabló a kémény, mert a kapu barátságos, hogy kinyílik mindenkinek. Hát még mikor nem a bejövőknek nyílik ki! Mikor a tárogató szólt, vagy a véres kardú vitéz végigszáguldott a porta előtt, a legszebb csikóra nyerget tettek, a nyeregbe beült a legdelibb családtag, megcsikordult a kapu a vén pántjai közt, kilépkedett a lovas, fehér kendőkkel integettek utána ősz hajú urak és matrónák, selyemcipős hajadon leányok, kicsike fiútestvérek, integettek, amíg csak láthatták, aztán vagy visszatért, vagy vissza nem tért.

De az öreg kapu azért megint kinyílott, ha szólott a tárogató – az pedig sokszor szólott. A fészekben megint megnőtt azalatt valaki…

A kerten keresztül vezette a diákokat a hajdú. Még üres, kopasz volt minden, csak egy-egy barackfa nyílott, és egypár fenyő mosolygott zöld pompában. A kertész a melegágyakban pepecselt, s egy spárgát kapart ki a földből, dicsekedvén a hajdúnak, hogy mekkora nagy, bizonyos fölényes mosollyal mutatta, mintha mondaná: látod, hogy parancsolok ennek a kutyának (a földnek), és hogy teszem bolonddá. Megtermi a saját akarata ellen. Csak május végére kellene neki, és már most hozza áprilisban, mert kényszerítettem rá.

Ezek az úri kertek egyébiránt mind sablonok. Valósággal unalmasak és szomorúak. A boldogtalan növények száműzetési helyei. Az urak jobbágyoknak nézik a növényeket is, és velük is kezdik a kegyetlenkedést. Ahol a növény nem enged magán erőszakot, ott a földdel próbálják meg. A zsarnok leleményes, szívós, kitartó. Igazi idillikus öröm csak az erdőn van meg a parasztkertekben, ahol akkor nyílik a mályvarózsa, amikor neki tetszik, ahol anya a föld és nem szolgáló. Önként tárja ki az emlőit. A Böske vagy Panni belevet egypár szem violamagot, vagy beültet egy ág muskátlit, és ha akarja, meghozza, ha nem akarja, abbanmarad. De hát többnyire akarja. Hiszen jó. S van is aztán olyan illatja annak a saját kedvéből hozott muskátlinak, hogy még az unokája is megérzi, ha egyszer ráakad lepréselve a nagyanyja öreg imádságos könyvében. De mennyi nyomorúság a díszkertben, ahol túlságos melege van a fenyőnek, túlságos hidege a fikusznak. És mindenik boldogtalan és rabszolga. Elsatnyulva, búsan bólintgatnak egymásra a citromfák és a szegény különféle egzotikus virágok, akiknek itt azt a pártát kell meghozniok s azt a színt, amit más föld gondolt ki, és más ég festett meg azelőtt.

Egy filagóriához értek. Hiszen filagória is van mindenütt. Egy kivágott fa meggyalult tönkje volt benne az asztalka. Az asztalkán egy gitár hevert, kék szalaggal megkötve. Az egyik diák észrevette, és megkérdezte a hajdútól:

– Kisasszony is van a háznál?

– Igen, a Mariska baronesz.

– No az jó – mondta a kerek fejű.

– Dehogy jó – felelte a másik –, ha kisasszony van és ha gitárja van, akkor bizonyosan stammbuchja{9} is van, és ha egyszer stammbuchja van, akkor abba bizonyosan verseket kell belekomponálnunk, az pedig nem jó.

– Te mégis talentum vagy, János – nevetett a másik diák, a kerek fejű.

– Könnyű neked. Te értesz hozzá – felelte amaz bosszúsan. – De én inkább vágnék fát, mintsem verset faragjak. Különben te is megkeserülted a Rákóczi mennybemenetelével – tette hozzá, s vidám kacajban tört ki ő is. Kétnapi karcer nem tréfadolog.

Ez célzás volt a kerek fejű egyik költeményére, melynek Rákóczi mennybemenetele volt a tárgya. Ismerte ezt az esetet egész Patak. Hiszen nem lett volna baj, csak abban az egyben, hogy éppen a Thugut báró jelenlétében történt. Az volt a vers tárgya, hogy Szent Péter belép a mennyek urához, ki bíborpalástjában ül égi trónján, és jelenti, hogy II. Rákóczi Ferenc megérkezett és a mennyország kapujánál áll, hogy beeresztheti-e? No, természetesen – parancsolja az Úr élénken –, sőt én magam is eleibe megyek, hanem várj egy kicsit, Péter, fölhúzom az atillámat. Ez volt a poent. Thugut báró, a mindenható státusférfi, dühbe jött, és a professzor felé fordult: „Ez istencsúfolás, meg kell büntetni a nebulót.” Aztán a fiú felé fordult: „Még ha nem akasztanak is föl, nem leszel hosszú életű a földön – mondá –, mert nem tiszteled atyádat, Istenedet.”{10}

A frissen elhintett kavics vígan ropogott a lábuk alatt. A tavasz balzsamos illata szinte mámorossá tette őket. A fák, növények kilehelésében volt valami csiklandozó, édes.

Most egyszerre megszólalt egy kis harang.

– Siessünk – mondta a hajdú –, tálalnak.

MÁSODIK FEJEZET

Báró Dőry és családja

Ugyanakkor föltűnt a vadgesztenyefasornál maga az öreg báró, aki sietve jött fiatal vendégei elé, és már messziről nyújtotta a kezeit, mintha repülni próbálna feléjük.

– No szervusz! Hát illik az? – rikácsolá kordiálisan. – Hát magyar anya szült benneteket, vagy valami elvadult kecske ringatott? Hát nem tudjátok ti, kihez kell menni, ha valami faluba érkeztek? Ejnye, canis mater{11}! No, hát kik vagytok, mondjátok el röviden.

– Gróf Buttler János – mutatta be magát a nagyobbik, a véznább.

– Kutykurutty! No, derék. Ösmertem a megboldogult apádat. Hasonlított hozzád. Azaz, hogy te hasonlítasz hozzá. Azaz, hogy mindegy. Együtt voltunk vele Ursitznál a Ferenc császár kíséretében, midőn az békét ment kérni Napóleonhoz.

S elbeszélte, míg a tornácig értek, nagy sebesen az egész nevezetes esetet.

– Ah, és hogy tudnak tettetni ezek a királyok. Akinek az Isten koronát ád, észt is ád neki. Mert ez az Istennek is könnyebb. Egész a francia előőrsökig mentünk, egy ütött-kopott malomhoz, az volt a Napóleon főhadiszállása. Napóleon elébünk lépkedett, megölelte a császárunkat, s enyelegve mondá: „Íme, ilyenek a paloták, melyekben felséged három hónap óta lakni kényszerít”, mire szelíden és udvariasan viszonzá a mi császárunk: „A bennök való mulatás mégis jobban sikerül önnek, sire, mintsem azért rám neheztelhetne.” Ezután ismét megölelték egymást, apád pedig hozzám hajolt, és fülembe súgta: „Mindig azt hittem, hogy a csizmadiaság a legcsúnyább mesterség, mert csirizzel kell benne dolgozni, de látom már, hogy tévedtem.” Így volt szóról szóra. Ilyen gunyoros ember volt az öreged – ohó, ni, hát te kinek a fia vagy? – fordult a másik diák felé.

– A Bernáthé Bornócról. Bernáth Zsigmond.

– Aha! – kacagott fel –, te vagy az a híres pernahajder, aki felöltöztetted az úristent magyar kacabajkába. No, jó nagy fejet örököltél az apádtól. Azaz, hogy az övé is megvan külön. Egyébiránt a kerek koponyájúaké a jövő. Hát persze hazamégy vakációra?

– Szolgálatjára, bátyámuram.

– És a Jancsi öcsém is veled megy?

– Igenis, szintén a kedves szüleimnél tölti a húsvétot.

– De őneki a gyámja Patakon lakik, ugye?

– Igenis, a tekintetes Fáy István úr.

– És mikor akartok hazaérni?

– Még ma éjjel.

– No, abból ugyan semmi sem lesz. Hanem itt már csengettek. Hát most már csak menjünk egyenesen az ebédlőbe.

Az ebédlőben már ott vártak a hölgyek: Mariska baronesz meg a gouvernante, az akkori divat szerint öltözve, görögös frizurákkal: két lelógó és göndörített fürt két felől a halántékon, mint keret övezi az arcot. Csípőjük nincs az akkori hölgyeknek, se tökéletes derekuk. A derekuk majdnem a hónuk alatt végződik. Hanem hát az mégis szép, mert így viselik Párizsban, és mert mégiscsak női test van benne. Aztán kitalálja azt az okos ember, hogy mi van és hol van.

Az öregúr sietett bemutatni a diákjait, mire a kisasszony félénken emelte föl nagy pilláktól árnyékolt szemét, aztán csakhamar lesütötte megint, megcsinálván az akkor szokásos piruettet a meghajlásnál. Hideg volt, mint egy jéghegy, de nem éppen csúnya. Az álla egy kicsit előrenyúlt, de gödrös volt, a homloka valahogy szögletekbe csucsorodott, hanem azért illett neki. A termetéről sem lehetett jó lelkiismeret szerint semmi rosszat mondani. Míg ellenben az a szokása, hogy szüntelenül harapdálta az ajkait, határozottan érdekes volt, és az arabs paripákra emlékeztette az embert, amint a zabolát rágják a nyugtalan vérük ösztönzéséből.

– Madame Malipau – nevezte meg a báró a társalkodónét, aki veszedelmesen hasonlított a Csokonai Mihály Dorottyájához. (Lemásolva majd minden diák magánál hordta akkoriban ezt a versezetet.)

Még egy harmadik szoknya is suhogott a háttérben, amelyik a nyaktól egész a bokáig végig volt gombolva, s a főtisztelendő Szucsinka János helybeli plébános formás tagjait takarta.

Csinos, kék szemű fiatal papocska volt, pirospozsgás arccal, a toka némi körvonalaival. Borotvált ajkain finom gunyoros mosoly játszadozott. Inkább hasonlított egy francia udvari abbéhoz a királyság idejéből, mint egy magyar falusi paphoz.

– Ah, gróf Buttler – szólott a bemutatásnál meghajolva. – Régi, nevezetes família. Ha jól emlékszem, egy Buttler szúrta le Wallensteint.

– Bárcsak ne tette volna – szólt János gróf szomorú mosollyal –, azóta átok fekszik a Buttlerokon.

– No de most már asztalhoz gyerekek. János öcsém, ülj oda a lányom mellé. Te meg a paphoz telepedj, Zsiga fiú. Az majd eltart téged anekdotákkal.

Hatan ültek az asztalnál, de volt egy hetedik teríték is és egy karszék odatéve. Amint az urak letelepedtek, a hetedik teríték gazdája is kijött az asztal alól, és fölugrott a székére. Mind a két diák megborzongott. Egy csimpánz majom volt az, akit a gazda kalandos utazásaiból hozott haza Borneóból, és azóta kényeztette, szoktatta mindenféle emberi furcsaságokhoz. Mariska kisasszony fölkelt, és egy asztalkendőt kötött a nyakára, mialatt hálásan pislogott rá a csimpánz.

– Várj még, Kipi, mert még forró neked… érted-e, forró még a leveske, Kipi.

Szép csengő hangja volt a baronesznek. A Kipi megértette, és elkezdte fújni az utálatos szájával, mancsaival sorba megfogdosta a kést, kanalat meg villát, melyek egyre lepotyogtak a földre. Madame Malipau tiszte volt az elejtetteket fölemelgetni. Ezért aztán, mikor a madame nem hallotta, monsieur Malipaunak hívták a szegény Kipit, amely ötletke egyébiránt a Mariska fejében termett, és általa kolportáltatott{12} a röszkei úri világban.

A leves alatt elbeszélte az öreg báró, hogyan hozta el a csimpánzt Borneóból. A hús és a főzelék alatt áttért a hadi kalandjaira.

Csodálatos pikáns részletekkel tudta ezeket fűszerezni. A csimpánztörténetben is, mint mindenikben egy-egy szerelmi epizód fordul elő. A legkülönbözőbb színű hölgyecskék, fehérek, feketék s kreolok bukkannak ki emlékezetéből, s ilyenkor egyszerre odaszól a baronesznek:

– Mariska fiam, eredj ki a szomszéd szobába!

Mariska fölkel, s lesütött szemekkel távozik, s csak percek múlva mer ismét bekukkantani.

– Szabad már bejönnöm, apuska?

Ha azonban valami vaskosabb hely következik, akkor a papot is kiküldi:

– Atyuska, maga is menjen ki a szomszéd szobába. De nehogy a kulcslyukon hallgatózzék!

Különben egész lelkéből katonaember volt. Az ebédlőt csupán hadi dolgok díszítették, kardok, tőrök, puskák és buzogányok, az ebédlői képek is mind az ő ízlése szerint voltak összeállítva hadvezérekből. Ott lógott a falon Simonyi József óbester, a paszományos pitykés dolmányában, a híres magyar eredetű Sarlach Mihály, a legvitézebb tábornok az ármádiában, fehér rendjeles kabátjában, piros pufók arcával, Savoyai Eugen, a nyomott körtefejjel. Az ebédlőben szokásos csendélet képekből csak egy volt, egy szépen festett nagy indájú tök Kupeczkytől. Tréfálódzott nagy szempislogások közt, hogy ez is katonai portré. De megsúgni csak a legbizalmasabb embereinek merte, hogy ez a Ferenc császár portréja.

De ha nagy fecsegő volt is a hajdani kapitány, nem feledkezett meg gazdai voltáról egy percre sem s míg a szája járt, addig a keze se pihent, egyre töltögette a finom hegyaljai borokat. Mintha égő parazsat inna az ember. Aztán a pirosra, ropogósra sült malacot is behozzák. Ez csak az igazi segítsége a bornak, hogy szinte azt látszik röfögni utólagosan: bort, bort, bort!

A gazda valaha maga is Patakon volt diák s emlékezett némi versezetekre, amelyek arra valók voltak, hogy az italfogyasztás emeléséhez hozzájáruljanak, hogy például Szent Pál apostol Rómába indula, és hogy egy bot volt a vállán s botja végén csutora – Fülöpöt is kínálja.

Ezzel a mulatságos nótával aztán mindig meg lehetett kínálni a szomszédot Fülöp helyett, és az rendesen meg is itta a Fülöp képviseletében.

A pap tréfás méltatlankodással csóválta a fejét:

– Ej, ej, domine illustrissime{13}, nem jó a szenteket bántani…

– Nem a szenteket bántom én, hanem azt szeretném, hogy a vendégeim jól mulassanak, és el ne kerüljék máskor Dőry Istvánt.

Bernáth Zsiga biztosítá, hogy örökre feledhetetlen lesz előttük ez a szíves fogadtatás.

– Hát nem kerülitek el többé a házamat?

– Soha.

– Kezet rá, kölyök.

– Eljövünk, kedves bátyám.

– Mondjátok, hogy fusson ki a szemünk, ha el nem jövünk.

– Hát fusson ki – felelte Buttler János.

– Visszafelé is beszóltok?

– Hogyne szólnánk be.

– No, jól van hát. Nemes ember parolája nem a Kipi mancsa. (A csimpánz, aki szintén malacpecsenyét rágicsált, megmordult.) Ej no, Kipi, ne haragudj azért. Inkább elismerem, hogy gentleman vagy!

A bor megoldotta a nyelveket, a diákok is beszédesek lettek. Egyik anekdota követte a másikat. A báró kacagott, hogy a hasát fogta, és csak azt kérdezte aggodalmasan, megfogván az elbeszélő diák gombját:

– Hopp, megállj csak, nem kell a Mariskának kimenni?

– Nem, nem. Isten ments!

Ezen aztán elszomorodott egy kissé. Mintha kevésre becsülné az elmondandó történetet.

Az adomák mocsári virágok. A piszokból, mocsárból nőnek ki leginkább. A pataki diákadomakör legbővebben a Thugut kancellár sárospataki látogatásából termett. Mondják, hogy Károly főherceg azt az óhaját fejezte ki, szeretné meglátni a híres pataki diákokat, mikor végighajtat a városon. „Óhajtanám, ha ön intézkednék ez irányban.” Thugut báró restellte bevallani, hogy nincs annyi hatalma mindenhatósága mellett sem, hogy a diákokat kiállítsa, tehát furfanghoz nyúlt, rendeletet küldött Patakra, hogy mikor bevonul a városba a főherceggel, egy diák se merjen az utcákon mutatkozni. Annak aztán az lett a következménye, hogy ott állt az utcákon az egész kollégium, még a beteg paniperdák is fölkeltek.

– Igaz-e, hogy a Marseillaise-t énekelték? – kérdé a tisztelendő úr.

– Hát bizony énekelték némelyek.

– És igaz-e, hogy Thugut betiltotta a diákoknak a Marseillaise-t?

– Az is igaz, de a diákok más szöveget komponáltak, minden értelem nélkül valót. De legalább nincs betiltva. És most azt éneklik széltében a dallam szerint.

– No, azt magam is szeretném hallani – mondá a főszolgabíró.

– Hát szívesen elénekeljük, ha parancsolja.

– Nem kell a Mariskát kiküldeni? Mi?

– Nem.

– Nos, akkor gyantázzatok előbb. Így ni. Most már halljuk!

Ezzel rágyújtott a két diák a következő zagyvalékra, és fújta olyan lelkesedéssel, hogy még a hajuk is szikrázott:

Gyúrótábla, rézfazék,

Rántó lábas, vasreszelő

– Frau Mutter! Frau Mutter!

A kávé,

Krampampuli{14}, limonádé,

Puncs, friss virsli,

Rántás, mártás, jó eledel.

… Véber Kádi, Matilda!

Jáger Lizi, tous les trois!

– Matilda! Matilda!

Patrontás

Aridone Simonide,

Brixit Mátyás,

Setzgetz Vencel,

Amzát húzta

Drei Matador…

A csimpánz fürgén hegyezte füleit az asztal végén, madame Malipau szeme pedig könnybe lábadt a fönséges, szívet-lelket pezsdítő hangokra.

– Istenem – szólt –, de remek egy fordítás!

Mert az összehalászott szavak valóban nemcsak a dallamhoz simultak jól, hanem az eredeti francia szöveget is utánozzák.

Aridone Simonide… Istenem, milyen ütemek! Nem ront ezeken még a paródia se. Hogy lázad a vér. Egy elvadult óriás lelke rikoltoz. Még a csimpánzban is megmozdul valami, és sietve igyekszik valahogy ügyetlenül megszabadulni a nyakában levő asztalkendőtől, mintha ő is indulni készülne a Bastille-t lerontani.

A fiatal pap szemei csillognak, s valami természetfölötti erőnek engedve ül a zongorához (akkor még forte-pianónak hívták), hogy eljátssza a Rouget de Lisle csodálatos dalát.

– Ilyet is csak egy katona tudhatott komponálni – hencegett az öreg báró. (S egyet pettyentett az ujjaival.) – Tudja, madame, mi volna ezután jó?

– A kávét méltóztatik parancsolni?

– Az ördög beszél a kávéról. Egy kis carmagnole{15} kellene az ebugatta… Ugyan el tudná-e járni, madame? – tette hozzá jóízűen kacagva, s magában dudorászta: „Veto asszonyság{16} megígérte.”

Madame Malipau elvörösödött, és röstelkedve hagyta el az ebédlőt.

De lehetett is az öregre haragudni! Jó vidám csont volt, akiben különösen vegyültek el erények és hibák. Nem volt vele tisztában az ember, mint a Ferenc császár pénzével, hogy ezüstből van-e vagy rézből. Ravaszság, naivitás, kapzsiság, gavallérság, jóság, gonoszság, mind benne voltak, csak azt nem tudni, melyikből hány uncia. A pap, aki jól ismerte, mert mindennapos volt a háznál, ő tanítván zenére és egyéb szép ismeretekre a baroneszt, úgy jellemezte az öreget: „Két ember telne ki belőle, egy szent püspök és egy istentelen lator.”

A diákoknak nagyon tetszett, mert úgy látjuk, lakott benne még egy harmadik ember is: egy vén bonviván. Derekasan megmelegedtek a fiúk. Különösen Bernáth Zsiga, aki ebéd után még az úgynevezett kurizálásnak is nekiugrott. Odaült a Mariska baronesz mellé, és „disztrahálni”{17} próbálta. Ámbár ez igen kínos mesterség volt Magyarországon minden időben. Se az akkori leány nem tudott hozzá, se a férfi. A leánynak, ha szép szeme volt, azokkal beszélt, lesütötte, meg fölemelte. Néha nevetett is, de csak úgy fél szájjal, hogy a foga ne látszassék, mert a fogat nem illik mutogatni. A férfiembernek is csak két témája volt: az idő, meg „mit álmodott ma?”. Azok a szellemes párbeszédek, melyek a regényekben előfordulnak, valótlanságok. Olyanok, mint a Rafael képein a fák, hogy olyan fák még sohasem voltak. A fiatalok keveset beszéltek (a leány aztán asszonykorában beszélte ki magát), s amit beszéltek, az is együgyűség volt. S e közt is nagy hallgatási pauzák tátongtak, melyeket egy-egy ilyen kérdés zavart meg:

„Mit gondol most, kisasszony?”

A kisasszony ilyenkor összerezzent.

„Találja ki.”

„Ah istenem, ha tudnám.”

A fiatalember a pamutot tartotta, amit a kisasszony gombolyított. A pamuttartás volt az első komoly mozdulat a „becsületes szándék” kapuja felé. Tartotta a pamutot, és nézte a leányzót. Hiszen elég mulatságos volt az.

Ah istenem! Dehogyis fecsegtek ők annyit, mint most. Nem cserélték ki eszméiket, nem voltak nyíltan proklamált{18} elveik. Kivált a leányoknak. E kis alamuszi portékák olyan ostobáknak tették magukat, olyan édes megennivaló csacsik voltak, mintha vizet se tudnának zavarni. Hanem azért mégis férjhez mentek.

Maga Dőry is arra tanította a leányát:

– Keveset beszélj, fiam, vagy semmit. Ha valamit elhallgatsz, amit el kellene mondani, az még mindig elmondhatod, de ha valamit elmondasz, amit el kellett volna hallgatnod, azon többet nem segíthetsz.

A baronesz ma mégis kivételt tett, és beszélgetett a diákokkal. Különösen Buttler iránt látszott érdeklődni, akinek egész lényén valami melankolikus lágyság ömlött el.

– Ön, ugye, babonás?

– Miért gondolja?

– Mert azt mondta a tisztelendő úrnak, hogy átok ül a Buttlereken. Miért mondta ezt?

– Mert legenda van erről, és igaznak bizonyul. Családom tagjai mind nagyon szerencsétlenek voltak, még az ősök is azóta.

– Annál több ok, hogy ön nem lesz az.

János gróf szomorúan mosolygott. A baronesz kiigazította magát:

– Legalább valószínű.

– Miért? – kérdé ez szórakozottan.

– Mert ha sokáig esik az eső, valószínűbb, hogy derült nap következik.

– No, ebben van valami igaz.

– És tudja-e – fecsegte a leány –, hogy az ön őse a bűneiért egy bizonyos időre a purgatóriumba van kárhoztatva, ott bolyong és vezekel a szelleme. Ha egyszer ez a vezeklés véget ér, és megtisztul a lélek, a család is fölszabadul az átoktól.

– Ezt ön a tisztelendő úrtól tanulta – nevetett János gróf.

– Ön, úgy látszik, nem hisz a szellemekben.

– Isten tudja. Nem gondolkoztam erről. És maga hisz?

– Mindenesetre. És ha itt maradnak estére, megálljon csak, megidéztetem a maga ősét, vagy ha nem jöhetne, megkérdeztetem az asztal-szellemek által a dolgok mibenlétéről. Akkor aztán mindjárt tisztában leszünk, van-e ilyen átok, vagy nincs.

– No, azt szeretném én látni.

– Hát majd meglátja. De ahhoz az Izsépy kisasszonyok kellenek.

– Hát azokat én hol vegyem?

– Két vénlány az, mind a kettő kiaszott múmia, de kitűnő médiumok. Fluidum{19} van az ujjaikban. Ott laknak a sárga házban a templom mellett. Estefelé el szoktak jönni – ha valaki van nálunk.

Valósággal úgy van falun. Unatkoznak az emberek, és igen kíváncsiak. Mint a futótűz elterjed a hír, hogy Dőryéknél fiatalemberek vannak. Abban a szövegben indul a hír, ahogy a Gyurka hajdú koncipiálta{20}: „Az egyik gróf közülök.” Hát a másik? A másikat nem tudjuk. Itt van a latitude{21}. A másik tehát nőhet. Mire a harmadik kúriához ér a hír, akkorra két fiatal gróf van Dőryéknél, de az ötödik kúriánál már herceg a másik.

No, ezt a két nagyurat csakugyan meg kell bírálni, kicsodák-micsodák, utána kell járni. A kíváncsiság is nagy rugó, de hát még az irigység. És az a vén gonosztevő úgy az úton fogta el őket magának – vagyis a Mariskának. Ó, de nagy imposztor! Hogy nem ég ki a szemük: csodálatos. Hanem már ezt a parádét okvetlenül meg kell nézni.

Az olaszröszkei kúriák (volt vagy négy-öt) ennélfogva önteni kezdték uzsonnatájban a látogatókat. Urak, asszonyságok, fiatal leánykák, aggszüzek egymásnak adták a kilincset a Dőryék kastélyában. Eljöttek a Szirmay leányok, de micsoda bolond szalmakalap volt a fejükön. Ott volt a szép özvegy menyecske, Majornokyné. (Itt süllyedjek el mindjárt, ha nem volt kifestve a szemöldöke.) A szomszéd faluból átkocsizott az Andrássyak tiszttartója a testvérével, egy öreg „kameráddal”, aki együtt szolgált volt Dőryvel, s tréfásan dicsekedett, hogy ő is láthatta volna Napóleont egynéhányszor, ha lett volna hátul szeme. De minek is számítsam, kik voltak valamennyien.

És nem is érdemes leírni a mulatságot. Minden csak úgy volt, ahogy szokott lenni. Egy szót se mondtak újat. Csakhogy most kotériákra oszlott a társaság. Az öregek bent maradtak kvaterkázni az ebédlőben, az idősebb asszonyok elvonultak a szomszéd szobába kávézni, a fiatalok pedig „hogy tetszik”-et és „haragszom rád”-ot játszottak az erkélyszobában. Csak a pap meg a csimpánz jártak-keltek fölváltva ide-oda, hol az asszonyok, hol a leányok, hol a férfiak közé.

{1} Az apostolok lovain; gyalog.

{2} Labdajáték.

{3} Konyhai, pongyola latinság.

{4} A későn jövőknek csak csontok maradnak.

{5} Látványosság

{6} Nagyon jól van.

{7} A gimnázium alsó, grammatikai (nyelvtani) osztályának tanulója.

{8} Tehát semmi említés ne legyen róluk, mert rögtön nem lesznek.

{9} Emlékkönyv.

{10} A szegény öreg Thugut báró jó diplomata lehetett, de rossz jós volt, mert a nebulót még én magam is láttam a haza atyái közt, mint legöregebbet a korelnöki széken, a magyar parlamentben. M. K.

{11} Az ebanyját!

{12} Hírt terjeszt.

{13} Méltóságos uram.

{14} Forró szeszes ital.

{15} Francia forradalmi dal.

{16} XVI. Lajos és Mária Antoinette gúnyneve.

{17} Szórakoztat.

{18} Kinyilvánított.

{19} Folyadék.

{20} Fogalmaz.

{21} Szélesség, tágasság; a szabad mozgás tere.