LA FONTAINE

MESÉI

I. rész

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELSŐ KÖNYV

A TÜCSÖK ÉS A HANGYA

A HOLLÓ ÉS A RÓKA

A FELFUVALKODOTT BÉKA

A KÉT ÖSZVÉR

A FARKAS MEG AZ EB

AZ ÜSZŐ, A KECSKE MEG A BÁRÁNY SZÖVETSÉGBEN AZ OROSZLÁNNAL

A KOLDUSTARISZNYA

A FECSKE MEG AZ APRÓ MADARAK

A VÁROSI MEG A MEZEI PATKÁNY

A FARKAS MEG A BÁRÁNY

A FÉRFI ÉS KÉPMÁSA

A TÖBBFEJŰ MEG A TÖBBFARKÚ SÁRKÁNY

A SZAMÁR ÉS A TOLVAJOK

SZIMONIDÉSZT MEGVÉDIK AZ ISTENEK

A HALÁL ÉS A BOLDOGTALAN EMBER

A HALÁL ÉS A FAVÁGÓ

A KÖZÉPKORÚ FÉRFI ÉS KÉT KEDVESE

A RÓKA MEG A GÓLYA

A GYERMEK ÉS AZ ISKOLAMESTER

A KAKAS MEG A GYÖNGY

A DARAZSAK MEG A MÉHEK

TÖLGY ÉS NÁD

MÁSODIK KÖNYV

A GÁCSOSKODÓK ELLEN

A PATKÁNYOK ÉRTEKEZLETE

FARKAS MINT RÓKA VÁDLÓJA MAJOM ELŐTT

A DENEVÉR MEG A KÉT MENYÉT

A KÉT BIKA MEG A BÉKA

A NYÍL SEBEZTE MADÁR

A NŐSTÉNYKUTYA ÉS PAJTÁSNŐJE

A SAS MEG A BOGÁR

AZ OROSZLÁN MEG A SZÚNYOG

A SPONGYÁVAL TERHELT CSACSI MEG A SÓVAL TERHELT CSACSI

AZ OROSZLÁN ÉS A PATKÁNY

A GALAMB MEG A HANGYA

A KÚTBA ESETT CSILLAGJÓS

A NYÚL MEG A BÉKÁK

A KAKAS MEG A RÓKA

A SAST UTÁNOZNI AKARÓ HOLLÓ

A PÁVA PANASZKODIK JUNÓNAK

AZ ASSZONNYÁ BŰVÖLT MACSKA

AZ OROSZLÁN MEG A SZAMÁR EGYÜTT VADÁSZNAK

AESOP VÉGRENDELETET MAGYARÁZ

HARMADIK KÖNYV

A MOLNÁR ÉS FIA MEG A SZAMÁR

A GYOMOR MEG A TAGOK

A JUHÁSZKODÓ FARKAS

A KIRÁLYVÁRÓ BÉKÁK

A RÓKA MEG A KECSKEBAK

A SAS, A VADEMSE MEG A MACSKA

AZ ISZÁKOS ÉS HITVESPÁRJA

A KÖSZVÉNY MEG A PÓK

A FARKAS MEG A GÓLYA

AZ ELEJTETT OROSZLÁN

A RÓKA ÉS A SZŐLŐ

A HATTYÚ MEG A SZAKÁCS

A FARKASOK MEG A JUHOK

AZ ELAGGOTT OROSZLÁN

FILOMÉLA ÉS PROGNÉ

A VÍZBE FÚLT ASSZONY

AZ ÉLÉSTÁRBA SZORULT MENYÉT

A MACSKA MEG A VÉN POCOK

NEGYEDIK KÖNYV

A SZERELMES OROSZLÁN

A JUHÁSZ ÉS A TENGER

A LÉGY MEG A HANGYA

A KERTÉSZKEDŐ MEG A VÁRÚR

A SZAMÁR MEG A KUTYA

A PATKÁNYOK ÉS MENYÉTEK HARCA

A MAJOM ÉS A DELFIN

AZ EMBER ÉS A FABÁLVÁNY

A PÁVATOLLAKKAL HENCEGŐ SZARKA

A TEVE MEG AZ ÚSZÓ BOTNYALÁB

A BÉKA MEG A POCEGÉR

AZ ADÓ, AMELYET NAGY SÁNDORNAK KÜLDTEK AZ ÁLLATOK

A LÓ, AKI BOSSZÚT AKART ÁLLNI A SZARVASON

A RÓKA ÉS A MELLSZOBOR

A FARKAS, A KECSKE MEG A GIDA

A FARKAS, AZ ANYA MEG A GYERMEK

SZOKRATÉSZ EGYIK MONDÁSA

AZ AGGASTYÁN ÉS FIAI

AZ ORÁKULUM ÉS A HITETLEN EMBER

A FÖSVÉNY, AKI ELVESZTETTE KINCSÉT

A GAZDA SZEME

A PACSIRTA MEG FIAI ÉS A MEZŐGAZDA

ÖTÖDIK KÖNYV

A FAVÁGÓ ÉS MERCUR

A CSERÉPLÁBAS MEG A VASLÁBAS

A HALACSKA MEG A HALÁSZ

A NYÚL FÜLE

A CSAPOTT FARKÚ RÓKA

A VÉNASSZONY ÉS KÉT CSELÉDJE

A SZATÍR ÉS A VÁNDOR

A LÓ MEG A FARKAS

A FÖLDMÍVES ÉS FIAI

A HEGY, AMELY SZÜLT

A SZERENCSE ÉS A KISFIÚ

AZ ORVOSOK

AZ ARANYTOJÁST TOJÓ TYÚK

AZ EREKLYEVÍVŐ SZAMÁR

A SZARVAS MEG A SZÖLLŐLOMB

A KIGYÓ ÉS A RESZELŐ

A NYÚL MEG A FÜRJ

A SAS MEG A BAGOLY

AZ OROSZLÁN HADBA MEGY

A MEDVE ÉS A KÉT CIMBORA

AZ OROSZLÁNBŐRBE BÚJT SZAMÁR

ELSŐ KÖNYV

A KIRÁLYFI Ő FENSÉGÉHEZ

La Fontaine előszava a Mesékhez

Éneklek hősöket, akiknek Aesop: atyjuk,

s csak mese bár, ahogy él s tesz-vesz itt csapatjuk,

de mindig színigazra int, oktat ez az ének,

amelyben minden, még a halak is beszélnek.

És mind hozzánk, nekünk szól s úgy beszél minden állat,

hogy szavuk minden ember tanulságára válhat.

Te, méltó sarja Ég-áldotta fejedelemnek,

kihez ma egy világ tisztelve föltekint

s legbüszkébb fejek is bókolva közelednek:

ha méred majd idődet győzelmeid szerint,

lesz akkor, aki zeng fenköltebb dalt Neked,

nagy hősi tetteket, király-erényeket;

én csupa kis kalandot hozok elődbe im,

csak lenge képeket vázolnak verseim;

s ha tetszésedre tán nem lenne is e mű,

próbálkozásom is már tisztes érdemű.

A TÜCSÖK ÉS A HANGYA

A Tücsök, hogy - dinom-dánom –

csak nótázott egész nyáron,

arra ébred ő kegyelme:

semmije sincs, télre kelve.

Maradt volna legalább

egy kis légycomb, lepkeláb!

Éhínségtől hajtva végül

Hangya szomszédhoz betér

s kölcsönképen tőle kér

némi magvat eleségül:

„Tavasziglan adjon, kérem,

őszre itt lesz mind, ígérem,

tőkéje is meg a kamat is;

fölteszem rá a nyakamat is!”

Nem jó kölcsönző a Hangya, –

nézzük el e kis hibát, –

a hitelkérőnek mondja:

„Míg meleg volt, mit csinált?"

– „Éjjel-nappal énekeltem,

hallgattak, mint nótafát."

– „Énekelt? No jól van, lelkem,

most táncoljon! Rajta hát!"

A HOLLÓ ÉS A RÓKA

Holló koma fenn ül a fán

és csőrében sajtot szorongat.

Ravasz komé a szag nyomán

jön s szóval tartja jámborunkat:

„Hé! Jónapot, Holló uram! No lám,

mily csinos, ej, mit mondok: szép kigyelmed!

Hazugság nélkül: ha ugyan

tollához méltó hangja van,

az erdőn még csodamadárul énekelhet!”

Hollónk szívén e bókra nagy öröm nyilai át,

hallatni vágyik bájdalát,

csőrét kinyitja és legottan a sajtzsákmány lepottyan.

Ravasz elkapja s szól: „Jó úr, jegyezze meg,

hogy aki másnak hízeleg,

az abból él, aki szavára hajtott…

E lecke tán megéri ezt a sajtot!”

Hollónk zavart, szégyenkezik,

s későn fogadja: többé így csúffá nem teszik.

A FELFUVALKODOTT BÉKA

Egy Béka lát egy ökröt és

nagy testét szörnyen megcsodálja.

S mivel maga csak tyúktojásnyi s csupán rögön tud csúszni-mászni,

elfogja bősz irígykedés. Magát fölfújja. Puffad. Erőlködik zihálva,

hogy az ökör nagyságát érje el.

"Öcsém – azt mondja – jól figyelj,

elég-e már? Felelj. – Már most vele fölérek?"

– "Korántse." – "Hát most?" – "Mégse." – "Most pedig?"

– "Közel se jársz még." – A nyomorult féreg addig pöffeszkedik,

hogy végre is megpukkad.

E világban ilyen balgákból roppant sokaság van:

a polgár főúri lakban terpeszkedik,

pötty fejedelmecskéknek követ kell, és a márki

úgy véli, néki apród jár ki.

A KÉT ÖSZVÉR

Két öszvér – egyikük vitt őrlető zabot,

vámpénzt a másik – együtt mendegéltek.

Dicső terhét dehogy érezte ez nehéznek,

dehogy kellett neki más, könnyebb állapot.

És nagy büszkén úgy ballagott,

hogy minden csengetyűje csengjen.

Egyszerre csak e muzsikára

im orv had ront ki: leste, várta

a jó fináncfülest, hogy fülön fogja menten,

s a gyeplő már mohó kezekben!

Az öszvér rab, de rúg a beste pára

s kap dús csihi-puhit, már végit érzi, jajgat:

"Ez hát a jutalom, oh, hát ezt érdemeltem?

A társam, lám, mehet, szelét sem érzi bajnak,

s nekem pusztulnom kell kegyetlen!"

– "Pajtás, – felel a cimbora –

magas tisztség nem mindig üdvös éppen;

ha te is így szolgálsz: molnár öszvéreképen,

most nem volnál ám úgy oda!"

A FARKAS MEG AZ EB

Egy Farkas, aki már merő csont s bőr csupán,

mert szemfüles ebek vigyáztak ama tájra,

szörnyen csodálkozott egy pompás nagy kutyán,

kit útjában talált: mily síma szőre, mennyi hája!

Reárohanni, széjjeltépni –

no persze, volna kedve néki,

de nagy harc lenne, hogyha merné! –

Védné magát Bundás keményen,

s még őt utóbb le is teperné.

A Farkas hát, bókolva mélyen,

szót kezd az Ebbel szép szerényen

s nagyon dícséri potrohát.

"Szép úr, felel az eb, ön is szeretne hát

ily zsíros termetet? Módjában áll, ha tetszik;

az erdőt hagyja el, s ha így tesz, jól cselekszik.

Gyászsorsa van ott önnek

s még sok szegény ördögnek:

hisz mind csak tengenek s éhkoppon lődörögnek.

Külső formájuk is oly vedlett, ösztövér,

nincs biztos falatuk, nem kapnak mitsem ingyen,

ott had-szerencsén fordul minden.

Kövessen engem ön s bizony jobb sorsot ér."

A Farkas kérdezi: "Mit kell önöknél tenni?"

– "Majd semmit, – mond az Eb – "csak beteg

embert s holmi

koldus-fajt űzni, – kicsaholni,

háznépnek hízelegni, úrnak kedvére lenni,

s jutalmul van mit enni!

Csibe- s galambcsont jut elég s egyéb jóféle maradék

s cirógatás ezenfelül."

A Farkast úgy meghatja e sok jó már előre,

hogy könnyezésig elérzékenyül.

Hanem közben mit lát? – Kopott az Eb nyakszőre.

"Hát ez mi?" – "Semmiség" – "Ez?"

– "Ej no! nem sok a'!"

"De mégis?" – "Tán, ha néha megkötnek, örvem ejti,

az lesz bizonyosan e kis kopás oka."

"Megkötnek? – szól a Farkas – szabadon jönni-

menni

hát meg sem engedik?" – "Nem mindig;

s mi van abban?"

– "Az, hogy ily áron élni jobban

nem akarok. Nem kell már semmi.

Szükölj te csak magad, ha örvben a nyakad!"

S úgy elinalt az ordas, tán még ma is szalad!

AZ ÜSZŐ, A KECSKE MEG A BÁRÁNY SZÖVETSÉGBEN AZ OROSZLÁNNAL

A Kecske, az Üsző s a Bárány, kis huguk,

egy szilaj Oroszlánnal, ama környék urával

szövetséget kötött, – így mondják szemtanúk –

hogy mindenük közös lesz, a cég ha nyer, ha kárt vall.

A Kecske tőrt vetett s egy szarvast megfogott.

S gyűlést vár most, a dolgát köztudomásra hozván.

S mind jönnek... Karmain számlálgat az Oroszlán

és szól: "Négy részre osztjuk a zsákmányállatot."

S a szarvast szépen ennyi darabra széjjelosztván,

veszi az elsőt, melyre mint felség tart jogot.

"Hogy engem illet, – úgymond – elég rá az az ok tán,

hogy a nevem: Oroszlán!

Ezt ki vitatná? Ki oly ostoba?

Jogot a másodikra szintén csak én formálok:

e jog, tudjátok, az erősebbnek joga!

A harmadikra jussom, – óh, ezt is tudhatjátok –

hogy a legbátrabbnak hírében állok.

S a negyedikhez aki nyúlni mer,

megfojtva tüstént a porba hever!"

A KOLDUSTARISZNYA

Szólt egyszer Zeüsz: "Elém mind, aki él, mai pára!

Mondhat gáncsot fölségem előtt másról ki-ki.

S ha tán saját formája nincs éppen gusztusára,

ne féljen, bátran mondja ki –

és én segítek az ilyen bajon.

Elsőnek te beszélj, van rá okod, Majom,

nézd, itt a többi állat, – magad hozzájuk mérve:

tán úgy látod, hogy nem vagy olyan szép,

mint azok...

Nos, formáddal beéred?" – És az felel: "Miért ne?

Hisz mint bármelyik: én is lám, négylábú vagyok.

S pofámmal sincs baj, óh, jó pofa az enyém!

Hanem hát Medve bá'... nem éppen formás

szegény!

Higyjétek el, hogy ő nem tetszhetik magának."

De tévedés! Alakját Mackó szépnek dicséri.

"Hanem hát Elefánt úr, az búsulhatna, – véli –

hogy farka oly kicsi s hogy olyan nagy a füle...

Csepp bája sincs, úgy él, nehéz gömböc gyanánt!"

Ezt hallván, jő az Elefánt

s tutul nagy bölcsen: óh, ő fürge még s üde, –

hanem hát a Cet az, aki nagyon hízik

s bizony nem szép, aki oly vaskos és kövér...

Hát Hangya néne mit mond? – Hogy apró a

Zsizsik!

Hisz neki tán a sarkáig sem ér...

Ugy látja Jupiter, hogy másokat birálva,

magának jó ki-ki. – De legbalgább, hiába,

mind közt legvégül is a mi embernemünk:

magunkban mit se látunk, de mi a más hibája,

hiúzként látja meg magunkhoz vak szemünk;

elnézőn mimagunkhoz mást mindjárt

megvetünk.

Bizony koldustarisznya csüng

Isten kegyelméből éd's mindnyájunk nyakába.

A FECSKE MEG AZ APRÓ MADARAK

Egy Fecske – hisz suhant sok föld felett

a szárnya –

tanult is egyet-mást. Ki sokfelé forog,

eszében megragad nem egy dolog. –

Előre látja mindig, ha vihar kél a tájra

és mielőtt a vész nagy hadd-el-haddja jő,

a matrózoknak jelt ad ő.

Kendervetéskor is, látván egy vén parasztot,

mint barázdálja a mezőt nagy peckesen,

kis madarak hadára a Fecske ráriasztott:

"Madárkáim, biz ez nagyon gyanús nekem!

Sajnállak; hisz ha támad komoly veszedelem,

én könnyen menekülök s van jó búvóhelyem;

De ti? Lám, ott a légben mi leng-lóg? Sanda kar!

Eljő a nap, nincs messze, elközeleg hamar,

hogy amit az vet, romlástokra lesz;

tőr készül ily vetésből, megfogja lábatok

s kerül belőle jó hurok

s már ez idén, jaj, szörnyű csapda ez,

fogság fenyeget vagy halál:

kalitka, bogrács készen áll,

E magvakat hát – szól a fecske –

egyétek föl s rám hajtsatok!"

De gondját a madárhad elveti már repesve:

van a mezőn mit falniok!

Hogy a kender kezdett virulni,

a Fecske szólt: "Hajrá! Tépjétek mind föl ezt,

amit az átkos föld növeszt –

vagy egetek be fog borulni!"

– "Fecsegő vészmadár! – kiált a léha banda –

biz ez nekünk szép dolgot adna!

Hisz kéne vagy ezer szedő,

hogy megtisztuljon e mező!"

Utóbb megért a kender s szól a Fecske:

"No, ennek már fele sem tréfa ám!

Gonosz vetés hamar nől – s vesztetekre,

ha nem hisztek nekem s nem hallgattok reám.

Ügyeljetek hát: majd ha jő a gazda

s a megterült föld termését behordja

és aztán ilyen gondjain túl

madarak ellen hadba indúl,

s vesztére apró madaraknak

kelepce, háló, tőr aratnak:

ne szálljon helyről-helyre egyitek se!

vagy üljön meg a fészkén, vagy – hess, más ég alá,

ruca, darú, szalonka tanítását kövesse!

De hát közületek ki ne átallaná,

hogy átkeljen velünk pusztákon, óceánon

és új hazára úgy találjon?

Nincs számotokra hát más, biztos menekülés

csupán egyetlenegy: falak közt holmi rés."

A madárhad figyelni restel,

teszi fejetlenül tovább a zsinatot...

Szegény Kaszandra is íróját épp ily sikerrel

intette, rá ki hallgatott?

Mindkét könnyelmű népet balsorsa biz

elérte.–

Hurokra, jaj, de sok apró madár akadt!

Csak szeszélyünkre hajtunk és semmire egyébre –

s a bajban nem hiszünk, amíg ránk nem szakad.

A VÁROSI MEG A MEZEI PATKÁNY

A városi patkány egyszer

meghívta a mezeit.

S ahogy szokta már az ember:

finom lakomát terít.

Szép keleti szőnyeg szélén

tálalták a vacsorát,

Jó falattal vígan élvén,

dőzsölt a két jó barát.

Nagyon úri volt az étel,

már azt meg köll vallani.

De biz alig kezdették el,

csörrent-zörrent valami.

Felfigyelnek nagy ijedten:

hallga! ajtó nyílt talán?

S menekülnek mind a ketten

nyakrafőre nagy sután.

Zaj elülvén, visszadugja

mindkettő orrhegyét,

s vendégét a gazda újra

kínálgatja, hogy egyék.

"Már elég volt, – szólt az – s kérlek,

holnap nálam lesz ebéd,

jöjj el, bár ily úrit, félek,

én nem adhatok eléd.

De ott közben mi se zörget,

bátran falhatsz énvelem.

És most szervusz!" A gyönyörnek

gyilkosa a félelem.

A FARKAS MEG A BÁRÁNY

A több erő joga győz minden más jogon,

ezt én most bizonyítani fogom.

Egy bárány éppen inni készül

a szép, kies patak vizébül,

amikor ott terem éhen korgó gyomorral

a Farkas, aki úgyis mindig csak rosszat

forral.

"Hogyan merészeled zavarni kortyolásom? –

kiált az ádáz fenevad. –

"Lesz érte mindjárt hadd-el-hadd!"

"Fölség! – felel Bari, – jaj, könyörgök alássan,

csak föl ne indulj ellenem;

sőt vennéd fontolóra kegyesen,

hogy szomjam oltani, – ahogyan láthatod –

én itt gázoltam, idelenn a vízbe,

legalább húsz lépéssel lejjebb, mint te:

lehetetlen tehát zavarnom italod."

– "De zavarod! – felel a kegyetlen vadállat; –

azt is tudom, tavaly rágalmaztál csunyán!"

– "Hogy tehettem volna, akkor még meg sem szült

anyám!

– felel a kis Bari – most is szopom nyanyámat."

– "Ha te nem, hát a bátyád!" – S hiába szól

Bari:

– "Nincs bátyám..." – "Akkor a fajtádból

valaki:

mert rajtam rágódtok ti váltig:

ti magatok s rágódnak őrzőitek s kutyáik.

Én mindent megtudok! És bosszút állok

érte!"

Igy szólván, megragadja s viszi a sűrűségbe,

szétmarcangolja és fölfalja végül –

pörös eljárás nyűge nélkül.