BAKÓ ZSUZSANNA

LOTZ

KÁROLY

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Lotz Károly

A festő életrajza

Irodalom

Jegyzetek

Lotz Károly

(1833-1904)

Képzőművészeti Társulat Lotz halálakor kiadott gyászjelentésében ez olvasható: „A legnagyobbak közt is nagymester, egy ragyogó világot hordozott magában, melynek kincseit pazar kézzel szórta reánk életében és most, hogy a vértanúk béketűrésével viselt hosszú szenvedései után visszahozhatatlanul elhagyott bennünket, most érezzük csak, hogy szeplőtelen lelkében a Művészet és a Tisztaság géniusza költözött el körünkből, akinek elmúlását együtt siratják velünk mindazok, akik őt mint Embert szerették, tisztelték és csodálták.”{1} Ez a néhány méltató sor szemléletesen jelzi azt a kivételes helyet, amelyet Lotz Károly a magyar képzőművészeti panteonban elfoglalt, jelentősége pedig akkor érthető meg igazán, ha figyelembe vesszük, hogy vele egy időben milyen sok kimagasló tehetségű, európai színvonalú magyar festő dolgozott itthon. Néhány név az igazán exkluzív listából: Székely Bertalan, Madarász Viktor, Benczúr Gyula – ők a történelmi festészet területén szereztek hírnevet –, Munkácsy Mihály, Szinyei Merse Pál vagy Paál László az új természetszemlélet irányzatainak hazai meghonosítói és képviselői. Lotz Károlyt mind a közönség, mind a szakemberek a korszak egyik legnagyobb művészeként tartják számon, ezért neve méltóképpen egészíti ki az előkelő névsort. Máig tartó népszerűségének legfőbb oka grandiózus – több ezer grafikát és festményt, valamint közel száz falképet számláló – életműve, amelyből egy idilli világ képe tárul elénk. Szépség, báj és derű hatja át figuráit, kompozícióit és tájait, s művein keresztül egy titkon áhított rejtett világba pillanthatunk be, amelyre lelkünk mélyén talán mindannyian vágyunk, amelyben a világgal és önmagával harmóniában élő emberi lélek szépsége bontakozik ki. Lotz érzelmes, romantikus és szelíd természetéhez ez a világ illett, műveinek hangvétele lírai, ritkán melankolikus, inkább életörömöt, vidámságot sugárzó. A közönség hálás örömmel jutalmazta ezt a szemléletmódot, amit fényesen bizonyít az a szeretet és tisztelet, amely egész életén át övezte. Megkapta a legmagasabb elismeréseket mind a kritikus szakértők, mind a laikusok részéről. Szerették, mert szeretetreméltó, békés természetű, szerény ember volt, akit a zajos ünneplés riasztott, ha tehette, ezek elől inkább elmenekült.

Lotz Károlyt mind a mai napig elsősorban a magyar falképfestészet megteremtőjeként és legismertebb képviselőjeként tartják számon. A XIX. század utolsó négy évtizedében rangos európai nagyvárossá fejlődő Budapest rengeteget köszönhet neki, hiszen alig van ez idő tájt emelt középület és magánpalota, amely ne büszkélkedhetne Lotz egy-egy freskójával. Megszámlálhatatlan mennyiségű falképén többnyire a görög-római vagy a magyar mitológia szereplői, vagy egy-egy művészeti ágat vagy foglalkozást szimbolizáló allegorikus alakok tűnnek fel.

Megformálásukban csodálatos könnyedség, báj és elegancia érvényesül, ezáltal lírai, sokszor meseszerű hangulatot keltve a nézőkben. Falképei, a bravúros mesterségbeli tudás révén, jelentősen hozzájárultak a közönség művészeti ismereteinek bővítéséhez, ugyanis a mondanivaló többségének megértése olykor komoly irodalmi és történelmi tájékozottságot kívánt, a stílusbeli sokféleség pedig – kora középkor, reneszánsz, barokk – szükségszerűen felkeltette a régi korok művészete iránti érdeklődést. Nemzeti tematikájú – részben a magyar mitológiát, részben a magyar történelmet feldolgozó – művei pedig szerepet játszottak a hazafias érzések ébrentartásában, mely különösen fontos volt a szabadságharc leverése miatt elkeseredett és félelemben tartott magyarság számára az 1860-as években.

Falképfestői munkássága mellett – melynek során több száz tanulmány készült a grafika műfajában – Lotz táblaképfestészete is igen jelentős. Olajfestményeit áttekintve láthatjuk, hogy a festészet szinte minden műfajában dolgozott. Korai életképein és tájképein a pusztai romantika világát idézte fel csikósokkal, betyárokkal és az ott élő emberek mindennapi életéből vett jelenetekkel, egyedülálló tehetséggel adva vissza a táj és az életképek hangulatát. Arcképei mindig elkerülték mind a túlzottan realista, mind a túlzottan idealizált, romantikus látásmódot, mivel modelljeit, híresen szép nőalakjait a saját valóságlátása szerint ábrázolta. Aktjai gyönyörködtetnek, s kihasználva a műfaj változatosságát, hol kacérság, hol távolságtartó hűvösség, hol érzéki szépség sugárzik belőlük.

otz Károly 1833. december 16-án született a németországi Homburg von der Höhében.

Apja, Lotz Vilmos, a hessen-homburgi herceg főudvarmesterének titkára volt és egy Budán tett látogatása során ismerkedett meg Höflich Antóniával, egy budai patikus leányával, akit feleségül vett és magával vitt Németországba. Itt született meg Lotz Károly a család nyolcadik gyermekeként. Édesapja halála után – főként édesanyja erős honvágya miatt – a család 1842-ben végleg hazatelepült Magyarországra. Eleinte Vácott laktak, majd két év múlva Pestre költöztek, és az ifjú Lotz itt, a kegyesrendi szerzetesek iskolájában folytatta tanulmányait. 1846–1847-ben már a harmadik osztályt járja, amikor is egyik barátja, Marastoni József, Marastoni Jakab festő fia volt. Valószínűleg ez az ismeretség vezeti Marastoni Jakab Nagyhíd utcai festőiskolájába, amelynek emlékkönyve őrzi Lotz 1848-ban készült rajzát. Ugyanebben az évben készül a Lovasok című akvarellje, amely a szabadságharc alatt ellenünk harcoló orosz csapatok néhány lovasát örökíti meg, tökéletes mozgásábrázolást és ügyes csoportfűzést mutatva. Az iskolát 1850-ig látogatja, majd Weber Henriknél tanul. 1852-ben édesanyja francia barátnője 12 000 tallért hagyott a Lotz gyermekekre, s Károly a neki járó 2000 tallérból még abban az évben Bécsbe utazik, ahol először Hans Gasser szobrászmesternél dolgozik, majd átiratkozik Karl Rahl festőiskolájába. Rahlt 1851-ben kizárták a Bécsi Képzőművészeti Akadémiáról művészetének forradalmi szelleme miatt, ami akkoriban mindössze annyit jelentett, hogy olaszországi tanulmányai hatására élettelibb, elevenebb színvilágú képeket festett, mint akadémiai tanárai és pályatársai. Rahl iskolájába jeles tanítványok jártak, de közülük is a magyar Than Mór és Lotz Károly volt a legkedvesebb számára.

Részben e kitüntetett barátságnak, de mindenekelőtt Lotz kimagasló tehetségének köszönhetően Rahl bevonta őt néhány fontos munkájába, elsősorban a freskófestészet területén. Rahl egyike volt azoknak a művészeknek, akik tevékenyen részt vettek az akkoriban világvárossá fejlődő Bécs új épületeinek díszítésében. A falfestmények, amelyek a bécsi körút, a Ring palotái és újonnan épült vagy restaurált középületei számára készültek, többnyire a görög-római mitológiából vagy a nemzeti múltból merített jeleneteket ábrázoltak. Az egyházi épületek díszítésében a témaválasztás a szakrális ikonográfia hagyományait és szabályait követte. E művek a historizáló akadémizmus stílusában készültek, mivel a művészi megjelenítéshez korábbi korszakok művészeti áramlataiból vették az ihletet, vagyis a forrás a kora középkor, a reneszánsz és a barokk formavilága volt. Rahl és tanítványai, Eduard Bitterlich, August Eisenmenger, Christian Griepenkerl, Than Mór és Lotz Károly, főként az érett reneszánsz formakincsének romantikus átköltésére vállalkoztak. Lotz elsőként a bécsi görögkeleti templom fal- és mennyezetfreskóinak elkészítésében segédkezett, 1858-ban. Néhány évvel később a már hazatelepült Lotzot Rahl visszahívja, hogy bécsi tanítványaival együtt vegyen részt néhány fontos megbízásának kivitelezésében. Így készíti el 1864-ben Griepenkerllel közösen az Arsenal Fegyvermúzeumának lépcsőházában az öt allegorikus figurát, Eisenmengerrel a – később a világháború alatt elpusztult – Heinrichshof tizenkét allegorikus falképét, majd az Operaházzal szemben lévő Todesco-palota ebédlői mennyezetfreskóját ismét Griepenkerllel közösen festi meg. Még ugyanebben az évben Rahl megbízza a gmundeni Wisgrill-villa és Rainer főherceg herrensteini kastélyának freskómunkálataival is. A megbízásoknál a kartonokat Rahl készítette, de a kivitelezést többnyire tanítványaira bízta.

Lotz tehát 1852–1863 között Bécsben él, és a Rahl-iskolában folytatott tanulmányai mellett már szorgalmasan dolgozik. Korai alkotásai között több arcképet is találunk, melyek a sötét színvilág és az alkalmazott kontraszthatás miatt a romantika stílusáramlatába sorolhatók. Ilyen az 1850-es évek elején készült Önarcképe és édesanyja portréja, amely 1856 körül készült. 1853-tól rendszeresen szerepel a bécsi Kunstverein és a Pesti Műegylet tárlatain, elsősorban népi életképeivel és tájképeivel, melyekkel felkelti mind az osztrák, mind a hazai kritikusok figyelmét. E képek témája többnyire az Alföld, a puszta lakóinak mindennapi élete. Keletkezésükben közrejátszhatott Lotznak a hazai táj iránti nosztalgiája és a romantika iránti vonzódása is. A jelenetek egy része – a békésen legelésző állatok, a birtokot ellenőrző tiszttartó – mély nyugalmat áraszt, és jól érzékelteti a pusztai emberek életét. Más képeit viszont, amelyeken lovakat hajtó csikósokat, menekülő betyárokat, vihar elől igyekvő parasztokat láthatunk, a dinamikus mozgás jellemzi. Mozdulataik tele vannak energiával, festői megfogalmazásukba feszültség és sokféle érzelem vegyül, egyszóval igazi romantikus alkotások. E korai sorozatból kiemelkedik az 1857-ben festett Betyár című kép, amely azt a pillanatot ábrázolja, amint egy betyár az éppen elkötött három lóval vad vágtában menekül a háttérben látható üldözői elől. Kevésbé romantikus, de legalább olyan dinamikus az Ötösfogat című kép, amely főként a mozgás erejének sikeres ábrázolásával hat a nézőre, amit Lotz nemcsak a mozdulatokkal, hanem a tájábrázolással is alátámaszt, mivel az égboltot félig elfedő porfelhővel kellően érzékelteti a száguldást. A nép életéből vett jelenetei között fontos helyet foglalnak el a táncábrázolások, amelyek olykor egy-egy népszokáshoz kötődnek, mint például a Parasztlakodalom című kép. Olykor azonban egyszerűen csak a tánc szépségét, örömét, a méltóságteljes mozgást örökíti meg, mint a Táncoló parasztok című képen. A puszta lakóinak ábrázolása mellett különösen érdekesek és érzékletesek a vihar előtti puszta hangulatát tükröző képei. A természeti jelenség megörökítéséhez Lotz a romantika minden eszközét felhasználja, a sötét-világos ellentétpárt, a különleges fényeffektusokat, a felhők gomolygásának érzékeltetését. Ezek az eszközök talán a legjobban a Zivatar a pusztán című képen érvényesülnek, amelyen a gomolygó felhők szinte leszakadni látszanak, az előttük repülő gólya a természeti erőknek kiszolgáltatott élőlények törékenységét, míg a távolban vágtató csikós a puszta végtelenségét és az ember kicsiny voltát érzékeltetik. A hangulati tájfestészet és az életkép kapcsolódik össze a Ménes a zivatarban című képen, amely a romantikus hangulat, a légköri hatások pazar megjelenítése mellett realista szemléletmódot is mutat, s ez különösen a lovak ábrázolásában nyilvánul meg. Lotz mestere volt a lóábrázolásnak, s ehhez minden bizonnyal szüksége volt az állatok természetbeni megfigyelésére is. A lovak iránti szeretete miatt a „Pesti Napló” egyik kritikusa megjegyezte: az ifjú Lotzból valószínűleg állatfestő lesz. A népi életképek festése s a lovak iránti rajongása nem múlt el e korai korszakkal, hiszen a hetvenes években még számos olyan művet festett, amelyek témája a magyar nép élete volt.

Jegyzetek

{1} Ybl Ervin: Lotz Károly élete és művészete. Budapest 1938. 71. old.