Borítószöveg

1913 – a korszak virága teljében, minden lehetségesnek tűnik. De a ragyogó kezdetben már felsejlik a hanyatlás. 1913-ban az irodalom, a művészet és a zene a végletekig elmegy, mintha már nem is lenne holnap. Proust az eltűnt idő nyomába ered, Malevics négyzetet fest, Stravinsky és Schönberg hallatlan botrányokat okoz, Kirchner megfesti a metropolis arcát, Triesztben Kafka, Joyce és Musil egy és ugyanazon a napon cappuccinót iszik – Münchenben pedig egy Adolf Hitler nevű levelezőlap-festő akkurátus városképeit árusítja. Florian Illies könyve sokszínű és lélegzetelállító képet rajzol arról a páratlan évről, amelyben a hosszú 19. század nekicsattan a rövid, háborúkkal és szélsőségekkel terhes 20. századnak: elegáns stílusban, finom humorral kelti életre a kultúrtörténet egyik kulcsfontosságú pillanatát.

Florian Illies (1971) Bonnban és Oxfordban tanult művészettörténetet, 2008-tól a Die Zeit irodalmi- és tárcarovatának felelős szerkesztője. Jelenleg a Villa Grisebach berlini aukciósház társtulajdonosa, szakterülete a 19. századi művészet. Eddig megjelent 4 könyve 1 millió példányban kelt el.

„Könyvében, mely eredeti idézetek és találó leírások briliáns összjátéka, a katasztrófához vezető esztendőből a jelen kalandját varázsolja elő.”

Der Spiegel

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Florian Illies: 1913. Der Sommer des Jahrhunderts.

S. Fischer Verlag, Frankfurt am Main, 2012

Fordította Fodor Zsuzsa

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut which is funded by the German Ministry of Foreign Affairs

A mű fordítását a Német Külügyminisztérium által fenntartott Goethe-Institut támogatta

Copyright © S. Fischer Verlag, Frankfurt am Main, 2012

Hungarian translation © Fodor Zsuzsa 2013

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Tillai Tamás

Második kiadás

ISBN 978-963-355-172-1

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Győri László

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera (print) és Lovas Anna (e-könyv)

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Január

Február

Március

Április

Május

Június

Július

Augusztus

Szeptember

Október

November

December

Válogatott bibliográfia

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Képek jegyzéke

JANUÁR

Ez az a hónap, amikor Hitler a schönbrunni kastély parkjában sétál, és találkozik Sztálinnal, Thomas Mann kis híján lelepleződik, Franz Kafka pedig majd beleőrül a szerelembe. Sigmund Freud díványán fenn terem egy macska. Nagyon hideg van, csikorog a hó a lábak alatt. Else Lasker-Schüler teljesen elszegényedett, szerelmes Gottfried Bennbe, és Franz Marctól kap egy lovas képeslapot, Gabriele Müntert viszont egy nagy nullának nevezi. Ernst Ludwig Kirchner lerajzolja a Potsdamer Platz kokottjait. Repülővel végrehajtják az első „halálbukfencet”. De minden hiába. Oswald Spengler már dolgozik A Nyugat alkonyán.

Ernst Ludwig Kirchner és Erna Kirchner a Dulacher Strasse 14. alatti műteremben

1913 első pillanata. A sötét éjszakában lövés dörren. Rövid kattanás hallatszik, a ravaszra illesztett ujj megfeszül, aztán még egy tompa dörej. A fellármázott rendőrség azonnal a helyszínre siet, és letartóztatja a lövöldözőt, akit Louis Armstrongnak hívnak.

A tizenkét éves New Orleans-i fiú egy lopott revolverrel akarta köszönteni az új esztendőt. A rendőrség bedugja egy zárkába, és már január 1-jén kora reggel elküldi egy javító-nevelő intézetbe, a Színes Bőrű Lelencgyerekek Fiúotthonába. Az intézet vezetője, Peter Davis nem bír a vadóc gyerekkel, kínjában a kezébe nyom egy trombitát (tulajdonképpen fel akarta pofozni). Louis Armstrong hirtelen elhallgat, már-már gyengéden fogja meg a hangszert, ujjai, amelyek az éjjel még idegesen játszottak a revolver ravaszával, újra hideg fémet tapintanak, ám lövés helyett, még ott helyben, az igazgató szobájában, előcsalja a trombitából az első meleg, vad hangokat.

*

„Pont éjfélt lőnek, rikoltozás az utcáról és a hídról, (…) harangszó és órakondulás”, írja dr. Franz Kafka, a Cseh Királyság területén működő Munkás-Balesetbiztosító Intézet alkalmazottja Prágából. Közönsége a távoli Berlinben, az Immanuelstrasse 29. alatti bérház egyik lakásában ül, egyetlen személy, Kafkának azonban az egész világot jelenti: a huszonöt esztendős, szőkés, kissé csontos, kissé nagydarab Felice Bauer, a Carl Lindström R. T. gyors- és gépírónője. Augusztusban ismerkedtek meg, szakadó esőben, Felice bőrig ázott, Franz hamarosan lúdbőrzött. Ám azóta éjjelenként, amikor a családjuk alszik, túlfűtött, igéző, különös és felkavaró leveleket írnak egymásnak. Ezeket délutánonként újabbak követik. Amikor Felice egyszer néhány napig nem adott hírt magáról, Kafka, nyugtalan álmából felébredve, kétségbeesésében elkezdte írni Az átváltozást. A történetről már mesélt Felicének, nem sokkal karácsony előtt fejezte be (most íróasztala fiókjában hevert, és a Felicétől kapott két fénykép melengette). De hogy az ő távoli, szeretett Franz Kafkája hogyan változhatott át valami rettenetes talánnyá, azt Felice csak a szilveszteri levélből tudta meg. Hogy vajon az ő drága Felicéje, kérdezi Kafka minden előzmény nélkül, széttörné-e a fején az ernyőt, ha ő egyszerűen az ágyban maradna, noha találkozót beszéltek volna meg Majna-Frankfurtban, hogy a kiállítás után színházba menjenek, kérdezi bevezetésképpen háromszoros feltételes módban Kafka. Aztán, látszólag ártatlanul, egymás iránt érzett szerelmükről ír, elábrándozik, hogy bárcsak Felice kezét szétválaszthatatlanul összekötöznék az övével. Hogy aztán így folytassa: „…korántsem lehetetlen, (…) hogy egyszer ilyen módon összeláncolva vittek egy emberpárt a vérpadra.” Igazán elragadó gondolat egy szerelmes levélben! Még meg sem csókolták egymást, a férfi már arról fantáziál, hogy együtt mennek a vérpadra. Kafka mintha maga is megrettenne attól, hogy mi tör elő belőle: „De hogy mi minden meg nem fordul a fejemben (…)?” – írja. A magyarázat kézenfekvő: „Ennek az új évszámban lévő 13-as az oka.” A világirodalomban ezzel az erőszak-fantáziával kezdődik hát az 1913-as esztendő.

*

Eltűnt személyt keresnek: Leonardo Mona Lisáját. 1911-ben ellopták a Louvre-ból, még mindig bottal ütik a nyomát. Pablo Picassót kihallgatja a párizsi rendőrség, de alibije van, hazaengedik. A gyászoló franciák a Louvre-ban virágcsokrokat helyeznek a csupasz fal elé.

*

Január első napjaiban, egész pontosan nem tudjuk, mikor, a bécsi Északi pályaudvarra egy kissé elhanyagolt külsejű, harmincnégy éves orosz érkezik a krakkói gyorssal. Odakint hóvihar tombol. Az orosz biceg. A haját idén még nem mosta meg, arcán az orra alatt sűrűn burjánzó, bozontos bajusz sem képes elfedni a himlőhelyeket. A lábán orosz parasztbocskor, a kezében tele koffer; mihelyt megérkezik, villamosra száll, amely majd kiviszi Hietzingbe. Útlevele a görög–grúz hangzású Sztavrosz Papadopulosz névre van kiállítva, s amilyen elhanyagolt a külseje, s amilyen hideg van éppen, a határőrök nem is fognak gyanút. Krakkóban, a másik emigrációban, előző este megverte Lenint sakkban, zsinórban hetedszer. Sakkozni sokkal jobban tud, mint kerékpározni. Lenin kétségbeesetten próbálta megtanítani: egy forradalmárnak fürgének kell lennie, magyarázta. De a férfi, akit tulajdonképpen Joszif Visszarionovics Dzsugasvilinek hívnak, de most Sztavrosz Papadopulosznak mondja magát, nem tanult meg biciklizni. Nem sokkal karácsony előtt csúnyán elesett a krakkói utcák jeges macskakő burkolatán. A lába még most is csupa seb, a térde kificamodott, csak pár napja tud egyáltalán lábra állni. Lenin mosolyogva „az én nagyszerű grúzomnak” nevezte, amikor odabicegett hozzá, hogy átvegye a bécsi útra készült hamis útlevelet. Hát jó utat, elvtárs!

Háborítatlanul jutott át a határokon, a vonaton ülve lázasan böngészte kéziratait és könyveit, melyeket átszálláskor kapkodva begyömöszölt a kofferjába.

Bécsbe megérkezvén letette álnevét. 1913 januárjától így mutatkozott be: a nevem Sztálin, Joszif Sztálin. A villamosról leszállván jobbra a fényesen kivilágított schönbrunni kastélyt látja a tompa téli szürkeségben, mögötte a parkkal. Elmegy a Schönbrunner Schlossstrasse 30.-ba, ez a cím áll a Lenintől kapott cetlin. Meg: „Trojanovszkijhoz csöngess be!” Leveri tehát a havat a cipőjéről, kifújja az orrát, és kissé bizonytalanul megnyomja a csengőgombot. Amikor a szobalány ajtót nyit, megmondja a megbeszélt jelszót.

*

A bécsi Berggasse 19.-ben egy macska surran be Sigmund Freud dolgozószobájába, ahol a Szerdai Társaság épp tanácskozásra gyűlt össze. Rövid időn belül ő a második váratlan látogató: késő ősszel Lou Andreas-Salomé csapódott a férfitársasághoz, eleinte gyanakodva méregették, most már epekedve imádják. Lou Andreas-Salomé harisnyakötőjén az elejtett szellemóriások hosszú sorának skalpjait viselte: Nietzschével egy gyóntatószékben gyónt a Szent Péter-székesegyházban, Rilkével együtt hált, Oroszországban felkereste Tolsztojt, Frank Wedekind állítólag róla nevezte el Luluját, Richard Strauss pedig Saloméját. Mostanra már Freud is a lábainál hevert, legalábbis intellektuálisan – olyannyira, hogy megengedte neki, hogy ezen a télen a dolgozószobája mellett lakjon, megvitatták Freud új könyvét, a Totem és tabut, amelyen éppen dolgozott, és Lou Andreas-Salomé végighallgatta Freud C. G. Junggal, a renegát zürichi pszichológussal kapcsolatos összes panaszát. Mindenekelőtt azonban az immár ötvenkét esztendős Lou Andreas-Salomé, több szellemi és erotikus tárgyú könyv szerzője, igyekezett a mestertől mindent megtanulni a pszichoanalízisről, hogy márciusban saját rendelőt nyithasson Göttingában. Most viszont ott ül az ünnepélyes hangulatú szerdai kollégiumon, körülötte a tudós kollégák, jobb felől a már akkoriban is legendás dívány, s az egész szobát zsúfolásig megtöltik a kis szobrocskák, amelyeket az ókorért megszállottan rajongó Freud azért gyűjtött, hogy hozzájuk meneküljön a vigasztalan jelenből. Nos, ebbe az áhítatos társaságba slisszolt be Lou nyomában egy macska. Freudot először bosszantotta a macska, de amikor látta, milyen kíváncsian mustrálja a görög vázákat és a római kisplasztikákat, úgy meghatódott, hogy még tejet is hozatott neki. Lou Andreas-Salomé azonban így számol be az esetről: „Pedig a macska Freud növekvő szeretete és csodálata ellenére tudomást sem vett róla, ferde pupillájú zöld szemével hidegen nézte őt vagy bármely más, tetszőleges tárgyat, és ha egoista-narcisztikus dorombolásánál Freud akár csak egy pillanatra is többet kívánt volna tőle, akkor le kellett volna tennie lábát kényelmes nyugszékéről, hogy cipőorrának ügyes, igéző mozgatásával megküzdjön a macska figyelméért.” Attól fogva a macska hétről hétre bejáratos volt a tanácskozásra, s amikor gyengélkedett, pólyakötésével fölfekhetett Freud díványára. A terápia eredményesnek bizonyult.

*

Apropó, gyengélkedés. Tulajdonképpen hol van Rilke?

*

A kortársak szoronganak, hogy 1913 balszerencsés évnek bizonyulhat. Gabriele D’Annunzio megajándékozza egy barátját Szent Sebestyén vértanúsága című művével, és az ajánlást a biztonság kedvéért „1912+1”-re keltezi. Arnold Schönberg pedig a lélegzetét is visszafojtja a baljós szám gondolatától. Nem véletlenül találta fel a „tizenkétfokú technikát”, a dodekafóniát – a modern zene alapját, amely teremtője rémületéből született, hogy mi lesz azután. A racionalitás születése a babona szelleméből. Schönberg műveiben nem fordulhat elő a 13-as szám, nemhogy taktusban, de még oldalszámban se. Amikor rádöbbent, hogy Moses und Aaron (Mózes és Áron) című operájának címében 13 betű szerepel, inkább kihúzta az Aaronból a második a-t, azóta Moses und Aron a mű címe. És most tessék, egy egész esztendő a baljós szám jegyében telik majd! Schönberg szeptember 13-án született, és egész életében attól rettegett, hogy 13-án, egy pénteki napon fog meghalni. De minden hiába. Arnold Schönberg csakugyan 13-án, egy pénteki napon halt meg (de csak 1913+38-ban, vagyis 1951-ben). Mindazonáltal 1913 is tartogat neki egy szép kis meglepetést: nyilvánosan felpofozzák. De haladjunk sorjában.

*

Először is: Thomas Mann jelenése. Január 3-án kora reggel Thomas Mann Münchenben vonatra száll. Előbb elolvas néhány újságot és levelet, aztán az ablakból nézi a Türingiai-erdő hófödte dombjait, és – betegségét ismét egy hegyi szanatóriumban kúráló – Katiájáért aggódva el-elbóbiskol a túlfűtött kupéban. Nyáron meglátogatta Katiát Davosban, és az orvos várószobájában hirtelen megfogant benne egy nagy elbeszélés ötlete, de most ostobaságnak, életidegennek tűnik neki ez a szanatóriumi történet. Hát igen, most mindenesetre heteken belül megjelenik a Halál Velencében.

Thomas Mann a vonaton ül, és a ruházata miatt aggódik, bosszantó, hogy egy ilyen hosszú vonatút mennyire meggyűri a ruhát, a szállodába érve kénytelen lesz még egyszer átvasaltatni a kabátját. Feláll, elhúzza a kupé ajtaját, és úgy dönt, járkál egy keveset fel és alá. Olyan mereven lépdel, hogy a többi utas mindig azt hiszi, a kalauz jön. Odakint a dornburgi kastélyok suhannak el az ablak előtt, aztán Bad Kösen, a szőlővel beültetett hegyoldalak a Saale mentén, a szőlősorok, akár a zebra csíkjai kapaszkodnak fel a vastagon behavazott domboldalra. Tulajdonképpen tetszetős látvány, de Thomas Mann érzi, hogy Berlinhez közeledve hogyan hatalmasodik el rajta a félelem.

A vonatról leszállva tüstént a Hotel Unter den Lindenbe viteti magát, és körülnéz a recepciónál, hogy vajon a háta mögött, a liftajtónál tülekedő vendégek felismerik-e. Aztán elfoglalja a szobáját, ugyanazt, mint minden más alkalommal, gondosan átöltözik, és fésül egyet a bajuszán.

Grunewaldban, a város nyugati részében ugyanabban az órában a Höhmannstrasse 6. szám alatt, villájának öltözőszobájában Alfred Kerr megköti csokornyakkendőjét és harciasan felpödri bajusza két végét.

Húsz órakor kezdődik a párbaj. Negyed nyolckor mindketten bérkocsiba szállnak. A Deutsches Theater kamaraszínházához hajtatnak, egyszerre érkeznek oda. És rá se hederítenek egymásra. Hideg van, mindketten besietnek. Valaha Bansinban, a Keleti-tenger partján – de ez maradjon köztünk – Alfred Kerr, Németország legjelentősebb kritikusa és leghiúbb piperkőce Katia Pringsheimnek, a macskaszemű, dúsgazdag zsidó lánynak udvarolt. A lány azonban kikosarazta a zabolátlan agyú, büszke boroszlói férfiút, és a karót nyelt, Hanza-városi Thomas Mann karjaiba vetette magát. Tulajdonképpen felfoghatatlan. De ma este talán megfizethet vetélytársának.

Thomas Mann leül az első sorban, és igyekszik méltóságteljes nyugalmat árasztani. Ma este mutatják be Berlinben a Fiorenzát, melyet akkor írt, amikor beleszeretett Katiába. De sejti, hogy a mai este katasztrófával is végződhet, a darab már régóta sok gondot okozott neki. Nem drámát kellett volna írni belőle, hogy elejét vegyük a drámának, gondolja. „Próbáltam menteni a menthetőt, de nem hiszem, hogy hallgatnak rám” – írta Maximilian Hardennek, mielőtt elindult volna a müncheni Mauerkircherstrasse 13.-ból.

Tudván tudta, és nem volt kedvére, hogy a vesztébe rohan. Ez méltatlan egy Thomas Mannhoz. Amit decemberben a próbákon látott, nem sok jót ígért. Gyötrődve figyeli a szándékai szerint virágzó firenzei reneszánszt életre keltő darabot, de csak nem akar lendületet venni, inkább nyög, mint nyel.

Később Mann rászánja magát, és bal válla fölött lopva hátrapillant. Ott, a harmadik sorban felfedezi Alfred Kerrt, akinek ceruzája szédületes tempóban szántja a jegyzetfüzetét. Mélységesen mély a nézőtér sötétje, ő azonban mosolyt vél felfedezni Kerr arcán. A szadista mosolyát, aki örül, hogy az előadás pompás anyagot nyújt a kínzáshoz. És amikor elkapja Thomas Mann nyugtalan pillantását, jóleső borzongás fut végig rajta. Élvezi, hogy a kezében tartja Thomas Mannt és az ő szerencsétlen Fiorenzáját. Mert tudja: vasmarokkal fogja megszorítani, hogy amikor majd elengedi, élettelenül hulljon alá, a földre.

Lemegy a függöny, biztató taps hangzik fel, olyannyira biztató, hogy a rendező egyetlen igazán sikerült rendezésében kétszer is a színpadra hívja Thomas Mannt. A következő hetekben írott számtalan levelében ő ezt egyszer sem felejti el megemlíteni. Kétszer is! Igyekszik hát méltóságteljesen meghajolni, kétszer is!, de inkább sutának hat. Alfred Kerr a harmadik sorban ül, és nem tapsol. Még aznap éjjel, grunewaldi villájába hazatérve teát hozat magának, és írni kezd. Ünnepélyesen leül az írógépe elé, és először is egy római egyest ír a papírra. Kerr egyenként megszámozza a bekezdéseit, mintha egy életműkiadás kötetei lennének. Egyelőre csak feni a kését: „A szerző finom, kissé erőtlen lélek, melynek gyökerei a kitartóan igénybe vett ülőgumóban lakoznak.” Aztán belelendül: A Fiorenza nevű hölgy bizonyára Firenzét hivatott jelképezni, teljesen vérszegény, papírízű, az egész darabot könyvtárakból hordták össze, merev, száraz, erőtlen, giccses, fölösleges. Nagyjából ezeket a szavakat veti papírra.

Miután megszámozta és befejezte a tizedik bekezdést, elégedetten húzza ki a gépből az utolsó papírt. Megsemmisítő. Másnap reggel, amikor Thomas Mann felszáll a müncheni vonatra, Kerr elküldi a szöveget a Der Tag című napilap szerkesztőségébe. A cikk január 5-én jelenik meg. Thomas Mann, amikor elolvassa, összeomlik. „Férfiatlan”, írja Kerr – ez fogja leginkább szíven ütni Mannt. Hogy Kerr ezzel Thomas Mann titkolt homoszexualitására célzott-e, vagy csak Mann érezte célzásnak, mindegy is. Kerr ugyanolyan pontosan tudta, mint rajta kívül csak Karl Kraus, hogy szavaival hol ejthet mély sebeket. Thomas Mann mindenesetre mélységesen sértve érzi magát, „vérig”, mint írja. Még 1913 tavaszán sem sikerül túltennie magát ezen a kritikán, egyetlen leveléből sem hiányzik valami utalás a cikkre, egyetlen nap se telik el úgy, hogy ne lenne dühös arra a Kerr nevű alakra. Mann így ír Hugo von Hofmannsthalnak: „Nagyjából tudtam, mi fog következni, de ez fölülmúlt minden várakozást. Méreggel teli epéskedés, amelyben a leggyanútlanabb ember is észreveheti a személy elleni gyilkos indulatot.”

Csak azért írta, mert nem ő kapott meg engem, drága Thommy, vigasztalja Katia, amikor hazatér a kúráról, és anyáskodva végigsimít férje választékán.

*

Két nemzeti mítoszt alapítanak meg: New Yorkban megjelenik a Vanity Fair első száma. Essenben Karl és Theo Albrecht édesanyja megnyitja az első Aldi szupermarket prototípusát.

*

És mi a helyzet Ernst Jüngerrel? „A közepesnél jobb.” Legalábbis így értékelték a 17 esztendős Jünger dolgozatát Goethe Hermann és Dorotheájáról a hamelni reformiskolában. Jóllehet azt írta: „Az eposz visszaröpít bennünket a francia forradalom napjaiba, melynek izzón villódzó fénye még a Rajna csendes völgyének békés lakóit is felrázza a hétköznapok elégedett félálmából.” A tanárnak ez mégsem volt elég jó. Piros tintával ezt írta a margóra: „A kifejezés ezúttal túlságosan józan.” Ebből megtudjuk: Ernst Jünger már akkor józan volt, amikor még senki sem vette őt komolyan.

*

Ernst Ludwig Kirchner minden délután felszáll az U-Bahnra, a vadonatúj berlini földalattira, és a Potsdamer Platz megállóig megy vele. Kirchnerrel együtt a Die Brücke (A Híd) művészcsoport többi festője, Erich Heckel, Otto Mueller, Karl Schmidt-Rottluff is Berlinbe költözött a Brücke megalapításának helyszínéről, Drezdából, ebből az elfeledettségében is csodálatos, nyárias hangulatú, barokk városból. Ezek a festők összetartó közösséget alkottak, festékeiket és asszonyaikat is megosztották egymással, képeik pedig a megtévesztésig hasonlítottak egymásra – Berlin azonban, ez az önmagát fővárosnak nevező, lüktető kihívás egyénivé formálja valamennyiüket, és elfűrészeli az őket összekötő hidakat. Drezdában a többiek mind a helyükön voltak, amikor a tiszta színeket, a természetet és az emberi mezítelenséget ünnepelték. Berlinben azonban félő, hogy elkallódnak.

Ernst Ludwig Kirchner viszont csak harmincas évei elején, Berlinben találja meg önmagát. Művészete nagyvárosi, nyers, alakjai elnyújtottak, rajzstílusa éppolyan hektikus és agresszív, mint maga a város, festményei mázként viselik magukon a nagyváros kormát. Szeme már az U-Bahn kocsijában mohón falja az embereket, ölben elkészíti az első gyors skicceket, két-három vonal a ceruzával, egy férfi, egy kalap, egy esernyő. Aztán kiszáll, keresztülnyomakodik a tömegen, kezében a rajzfüzetével és a festékeivel. Az Aschinger felé irányítja lépteit, ahol, ha kifizeti levesét, álló nap elüldögélhet. Ott gubbaszt tehát Kirchner, bámészkodik, rajzol és bámészkodik. A téli nap már alkonyodik, a téren fülsiketítő a lárma, ez Európa legforgalmasabb tere, itt nemcsak a város legfontosabb közlekedési útvonalai keresztezik egymást a világ szeme láttára, hanem a hagyomány és a modernitás vonalai is: aki feljön a földalattiból a napfényre, a latyakos hóba, hordókat fuvarozó lovas kocsikat láthat az első, lócitromokat kerülgető előkelő automobilok és bérkocsik mellett. Egyszerre több villamos halad át a hatalmas téren, ahogy kanyarodnak, fémes csikorgás tölti be a tág teret. És közöttük: emberek, emberek, emberek, mindenki rohan, mintha az elszökő időt akarnák utolérni, fölöttük virslit, kölnivizet és sört ajánlgató reklámtáblák. Az árkádok alatt pedig elegánsan öltözött kokottok, prostituáltak, ők az egyetlenek ezen a nagy téren, akik úgyszólván mozdulatlanok, akár hálójában a pók. Arcuk előtt fekete özvegyi fátylat viselnek, amely eltakarja őket a rendőrök szeme elől, hatalmas kalapjuk – megannyi bizarr, tollakkal ékesített, toronyszerű építmény – azonban szembeötlő, kiváltképp a korán beköszöntő téli estén meggyújtott gázlámpák zöldes fényében.

Ezt a Potsdamer Platz kokottjainak arcán felragyogó sápadt zöldes fényt s mögötte a nagyváros idegőrlő zaját akarja művészetté, festménnyé varázsolni Ernst Ludwig Kirchner. De még nem tudja, hogyan. Ezért egyelőre folytatja a rajzolást – „a rajzaimat tegezem – mondja –, a festményeimet magázom”. Tegeződős barátait, az utóbbi néhány órában az asztalnál ülve készített rakás vázlatot elteszi a mappájába, és hazasiet a műtermébe. Kirchner Wilmersdorfban, a Durlacher Strasse 14. második emeletén rendezte be barlangját: a műterem szinte minden falát keleti szőnyegek borítják, és tele van zsúfolva afrikai és óceániai figurákkal és maszkokkal, japáni ernyőkkel, mellettük saját szobrokkal, saját bútorokkal, saját festményekkel. Kirchner ebből az időszakból származó fényképein vagy mezítelenül látható, vagy fekete öltönyben, nyakkendővel, magasan gombolódó, patyolatfehér ingben, cigarettáját olyan hanyagul tartja a kezében, mintha Oscar Wilde reinkarnációja lenne. Az oldalán elmaradhatatlanul ott áll Erna Schilling, a szeretője – a lágy, ábrándos drezdai Dodo utódja –, egy jelenben és a jelennek élő nő, bubifrizurája alatt szabad szellemmel, aki fiziognómiailag megdöbbentő hasonlóságot mutat Kafka Felice Bauerével. Erna a lakást Kirchner és a saját tervei alapján készített hímzésekkel dekorálta ki.

Kirchner egy évvel ezelőtt ismerkedett meg Ernával és a húgával, Gerda Schillinggel egy berlini táncos mulatóban, ahol Heckel barátnője, Sidi is fellépett. Kirchner már első este felcsábítja műtermébe a szomorú szemű táncosnőket, mert első ránézésre tisztában van vele: a lányok arányosan felépített teste „korunk testileg szép nőideáljának megformálására késztetik szépérzékemet”. Kirchner eleinte a 19 esztendős Gerdával él együtt, aztán a 28 éves Ernával, közben meg mindkettőjükkel. Hogy kokott, múzsa, modell, nővér, szent, kurva vagy szerető – ezt nála nem kell annyira pontosan szétszálazni. Rajzok százaiból a legapróbb részletekig ismerjük a két nő minden porcikáját: Gerda érzékien provokatív, a meditatív Erna hetyke kis mellével, erőteljes tomporával mélabús nyugalmat áraszt. Van egy nagyszerű festmény ebből az időszakból, balra három mezítelen nő kelleti magát, jobbra a műtermében ülő művész, a szája sarkában fityegő cigarettával, értő szemmel gusztálva a nőket, ilyennek szeretné láttatni magát, a vászon hátoldalára fekete festékkel ráírja: Páris ítélete, 1913, Ernst Ludwig Kirchner.

De ezen az éjszakán, amikor Páris Kirchner hazatér a Potsdamer Platzról, a lámpák már leoltva, Páris lekési ítéletét, Erna és Gerda már alszik, hatalmas párnákba fúrva magát a nappaliban, melyet ez az infernális trió a világ leghíresebb berlini szobájává tesz majd.

*

Viktória Lujza porosz hercegnő és Hannoveri Ernő Ágost januárban csókolják meg egymást először.

*

Karl Kraus már akkor is legendás, egyszemélyes folyóiratában, a bécsi Die Fackel újévi számában segélykiáltás jelenik meg: „1000 márka szükséges Else Lasker-Schüler javára fia iskoláztatásához.” Az aláírók között ott van Selma Lagerlöf, Karl Kraus és Arnold Schönberg is. Miután elvált Herwarth Waldentől, az írónő nem tudta megfizetni az Odenwaldschulét, ahol fiát, Pault elhelyezte. Kraus fél évig viaskodott önmagával, hogy kinyomtassa-e a felhívást, időközben Paul már rég egy drezdai internátus diákja, ám karácsonykor még rajta, az érzelmeket és az értelmet szigorúan különválasztó Karl Krauson, a hóhéron is erőt vett az irgalmasság. Így hát a Fackel utolsó szabad helyére valóban elhelyezi a kis hirdetményt. Ezt írja elé: „Látom az apokalipszis lovasát, ki eljön, hogy előkészítse a világ pusztulását, a romlás küldöncét, ki túlfűti a pokol mulandó tornácát.”

*

A berlin-grunewaldi Humboldtstrasse 13. alatti ház apró manzárdszobájában dermesztő a hideg, Else Lasker-Schüler több takaróba bugyolálja magát, amikor a csengő éles hangja kiragadja az álmodozásból. A vad, fekete szemű, sötét sörényű, szerelemre éhes, ám kevéssé életrevaló Else Lasker-Schüler belebújik orientális mintájú pongyolájába, és ajtót nyit a postásnak, aki átnyújtja neki a postáját. A lángvörös Fackel Bécsből, távoli és szigorú barátjától, Karl Kraustól, aztán közvetlenül alatta a világ egyik kis csodája: egy képes levelezőlap Franz Marctól, a Der Blaue Reiter (Kék Lovas) művészcsoport művészétől. A tarka ruhás Lasker-Schüler, csörgő gyűrűivel és karkötőivel, vad, mesés képzeletével; abban az időben ő volt a modernitásba hajszolt társadalomban a Kelet megtestesülése, álomalak, annyira különböző férfiak vágyainak tárgya, mint Kraus, Wassily Kandinsky, Oskar Kokoschka, Rudolf Steiner és Alfred Kerr. De abból még, hogy istenítik az embert, nem lehet megélni. Else Lasker-Schülernek nagyon rosszul megy a sora most, hogy elvált Herwarth Waldentől, a nagy galériatulajdonostól és a Sturm folyóirat kiadójától, aki új feleségével, a rettenetes Nell-lel azokban a kávéházakban üldögél, amelyekbe ő most éppen ezért nem járhat. Decemberben viszont éppen egy ilyen művészkávéházban ismerkedett meg Franz és Maria Marckal, s ők lesznek a testőrei, az őrangyalai.

Else Lasker-Schüler kézbe veszi hát a Fackelt, mit sem sejtve Karl Kraus megható hirdetményéről, és megfordítja a postai levelezőlapot, amelyet Franz Marc küldött neki. A néma ujjongástól megdermed. Távoli barátja egy picurka helyen megfestette a Kék lovak tornyát, erőtől duzzadó állatok tornyosulnak az ég felé, kiesve az időből, mégis benne állva. Else Lasker-Schüler érzi, hogy páratlan ajándékot kapott: a Kék Lovas első kék lovait. Talán érzi ez a különleges asszony – aki mindig mindent megérez, talán még annál is többet –, hogy e postai képes levelezőlap ötlete nyomán az elkövetkező hetekben a távoli Sindelsdorfban egy még sokkal nagyobb Kék lovak tornya születik majd, egy programadó festmény, az évszázad képe. Később a tűz martalékává válik majd, és csak az a pici levelezőlap őrzi meg mind a mai napig Franz Marc és Else Lasker-Schüler ujjlenyomatát, s az idők végezetéig mesél majd arról a pillanatról, amikor a Kék Lovas vágtázni kezdett.

A költőnő meghatva látja, hogy a nagy festő az ő jeleit, a félholdat és az aranycsillagokat is belekomponálta kis lovas képébe, párbeszéd kezdődik, asszociációk, szavak és levelezőlapok jönnek-mennek. Lasker-Schüler imaginárius „kánai hercegnek” nevezi ki Franz Marcot, önmagát pedig „a thébai Juszuf hercegként” emlegeti. Else már január 3-án válaszol, és megköszöni a „világ csodáját”: „Milyen gyönyörű képeslap – mindig is szerettem volna paripáimat a kedvenc színemben látni. Hogyan köszönjem meg önnek?!”

Amikor aztán Marc egy postai levelezőlapon meg is hívja, hogy tartson velük Sindelsdorfba, a válásba és Berlinbe belefáradt költőnő azonnal rááll, és Marcékkal együtt vonatra száll. Túl vékonyan öltözött, Maria Marc bebugyolálja egy magával hozott takaróba. Könnyen lehetséges, hogy ugyanazon a vonaton ül, amellyel az elfuserált Fiorenza-bemutató után Thomas Mann siet vissza a családi sasfészekbe. Izgalmas együtt elképzelni ugyanazon a vonaton az 1913-as esztendő német kultúrájának északi és déli pólusát.

Amikor a legyengült költőnő megérkezik az Alpok nyúlványain elterülő Sindelsdorfba, egy ideig valóban ott lakik Franc Marcnál és feleségénél, Mariánál, egy terebélyes asszonyságnál, akinek védőszárnyai alatt Marc még akkor keresett menedéket, amikor túlságosan zord szelek fújtak. Else csak úgy nevezte őket, hogy „Marc, a festő és nőstény oroszlánja”.

Csak néhány napig bírja ki a gyermektelen házaspár vendégszobájában, aztán továbbköltözik a sindelsdorfi vendégfogadóba, melynek ablakából pazar kilátás nyílik az egész lápos területre, s azon túl a hegyekre. De itt sem lel nyugalomra, az aggódó fogadósné Kneipp-kúrát tanácsol neki, és megfelelő könyvekkel látja el. Minden hiába, Else Lasker-Schüler hanyatt-homlok otthagyja Sindelsdorfot, és Münchenbe megy, ahol a Theresienstrassén egy panzióban talál szobát.

Marcék utánamennek, és a reggelizőhelyiségben találnak rá, előtte az asztalon több regiment ólomkatona, ezeket valószínűleg a fiának, Paulnak vásárolta, és most a kék-fehér kockás abroszon „heves csatákat vívott – azok helyett a küzdelmek helyett, amelyek elé az élet állította”. Harcias kedvében volt, reszketett a dühtől, ezekben a napokban nem is egészen volt magánál. Január végén, a nagy Franz Marc-kiállítás megnyitóján a Thannhauser Galériában megismerkedik Kandinskyval, aztán hajba kap Gabriele Münter festőnővel, mivel az tesz valami megjegyzést, amit Lasker-Schüler sértőnek érez Marcra nézve, és úgy ordít, hogy csak úgy zeng a galéria:

– Művésznő vagyok, és ezt nem tűröm el egy ilyen senkiházitól.

Maria Marc a civakodó nők között állva nem tudja, mit csináljon, csak azt kiáltozza: „Gyerekek, gyerekek!” Később majd felpanaszolja, hogy Else Lasker-Schülertől nem idegen „a világfájdalmas irodalmárnő póza”, mindazonáltal „neki csakugyan bőségesen kijutott, ellentétben az ifjú berlini világfájdalmasokkal”. Így fest hát a világ 1913-ban Sindelsdorfból nézve.

*

Január 20-án a közép-egyiptomi Tell el-Amarnában elosztják a leleteket, amelyekre a Német Orientalisztikai Társaságnak a berlini James Simon által finanszírozott ásatásain bukkantak: a leletek felét a kairói múzeumnak ítélik, a másik felét, egyebek között „a királyi család egyik hercegnőjének festett gipsz mellszobrát”, a német múzeumoknak. A kairói francia régészeti felügyelet igazgatója jóváhagyja az elosztásra tett javaslatot, amelyet az ásatás vezetője, Ludwig Borchardt német archeológus terjesztett elő. Borchardt volt az egyetlen, aki azonnal sejtette, hogy az évezred leletét tartja a kezében, amikor egy izgatott egyiptomi segédmunkaerő a kezébe nyomta a mellszobrot. A gipsz mellszobor már néhány nap múlva elindul Berlinbe. Még nem viseli a Nofretete nevet. Még nem ez a világ leghíresebb női mellszobra.

*

Teljesen túlpörgött év. Nem csoda hát, hogy Pjotr Nyikolajevics Nyesztyerov orosz pilóta harci repülőjével éppen 1913-ban hajtja végre az emberiség történetében az első „halálbukfencet”. És hogy a kegyetlenül hideg januárban befagyott tavon Alois Lutz osztrák műkorcsolyázó olyan bravúrosan fordult meg a levegőben, hogy az ugrás, a Lutz, azóta is az ő nevét viseli. Ehhez hátrafelé koszorúzva kell nekifutni, aztán a bal láb külső éléről elrugaszkodni. A forgáshoz a korcsolyázó hirtelen a felsőtestéhez rántja a karját. A dupla Lutzhoz ugyanezt értelemszerűen kétszer kell megtenni.

*

Sztálin egy hónapig marad Bécsben. Ilyen hosszú időre soha többé nem hagyja el Oroszországot, következő hosszabb külföldi útja harminc esztendővel később Teheránba viszi, tárgyalópartnereit akkor Churchillnek és Rooseveltnek fogják hívni (1913-ban egyikük angol haditengerészeti miniszter, a másik szenátorként Washingtonban küzd az amerikai erdők kiirtása ellen). Sztálin csak ritkán hagyja el a Schönbrunner Schloßstrasse 30-as szám alatti titkos rejtekhelyét Trojanovszkijéknál, Lenin megbízásából minden idejét A marxizmus és a nemzeti kérdés című dolgozata megírásának szenteli. Csak nagy ritkán, kora délután jár egyet a közeli schönbrunni kastély parkjában, amely dermedten, de szépen rendezetten bújik meg a januári hó alatt. Naponta egyszer némi izgalom fut végig a parkon, amikor Ferenc József császár kilép a kastélyból, és hintójával a Hofburgba hajtat kormányozni. Hihetetlen, hogy Ferenc József immár hatvanöt esztendeje, 1848 óta ül a trónon. Imádott Sissije halálát sosem heverte ki, a császárné életnagyságú képmása mind a mai napig ott függ az íróasztala fölött.

Az agg uralkodó hajlott háttal teszi meg azt a néhány lépést sötétzöld hintójáig, lélegzete kis felhőt képez a hideg levegőben, aztán a libériás inas becsukja az ajtót, és a lovak nekiiramodnak a hóban. Aztán újra csönd lesz.

Sztálin töprengve sétál a parkban, már alkonyodik. Egy másik ember jön vele szembe, egy 23 esztendős, kudarcos festő, akitől az akadémia megtagadta a felvételt, és most a Meldemannstrassén lévő férfiszálláson üti agyon idejét. Sztálinhoz hasonlóan ő is a nagy lehetőségre vár. Adolf Hitlernek hívják. Nem kizárt, hogy a két férfi – ismerőseik elbeszélése szerint mindketten szerettek sétálni a schönbrunni parkban – a végtelen sétányokon egymás mellett elhaladtában kalapját megemelve udvariasan köszöntötte egymást.

A szélsőségek kora, a rettenetes, rövid 20. század az 1913-as év egy januári délutánján kezdődik Bécsben. A többi néma csend. Hitler és Sztálin még akkor sem találkozott, amikor 1939-ben megkötötték végzetes paktumukat. Soha nem voltak tehát közelebb egymáshoz, mint azon a kegyetlenül hideg, januári délutánon a schönbrunni kastély parkjában.

*

Az Ecstasy nevű kábítószert ekkor szintetizálják először, a szabadalmaztatási eljárás végighúzódik az 1913-as éven. Aztán néhány évtizedre feledésbe merül.

*

Végre jelentkezik Rainer Maria Rilke is! Az alkotói válság és a tél elől menekülve a dél-spanyolországi Rondában köt ki. A spanyolországi utazásra egy ismeretlen hölgy utasította egy éjszakai szeánszon, és mivel Rilke egész életében rá volt utalva érett hölgyek útmutatásaira, nyilvánvalóan kénytelen volt a világok között lakozó okkult személyekhez fordulni, amikor hús-vér mecénásnői és szeretői éppen nem tudtak parancsokat osztogatni. Most tehát Rondában, a divatos Hotel Reina Victoriában, egy roppant korszerű brit szállodában találjuk, amely ekkor, az idényen kívül szinte kong az ürességtől. Innen fentről minden héten lelkiismeretesen ír egy levelet a „kedves jó mamának”. És a többi távoli hölgynek, akikkel oly jól tud együtt senyvedni, vagyis Marie von Thurn und Taxisnak, Eva Cassirernek, Sidie Nádhernýnek, Lou Andreas-Saloménak. Aggodalomra semmi ok, ezekről a hölgyekről még hallani fogunk az év folyamán.

A tárgyalt időpontban Lou, az az asszony, aki megszabadította szüzességétől, és rávette, hogy keresztnevét, a Renét változtassa Rainerre, hirtelen ismét magas polcra került: „Bárha láthatnánk egymást, Lou kedves [a 'kedves' szó háromszor aláhúzva], ez most az én nagy reménységem.” A margóra még odafirkantja, hogy „támaszom, mindenem, mint mindig”. Aztán irány a postavonat, amely három óra alatt jut el Gibraltárig. Onnan aztán tovább a Berggasse 19.-be, Lou Andreas-Saloménak, Prof. Dr. Sigmund Freud címén. És Lou válaszol a „drága, kedves fiúnak”, úgy gondolja, hogy most keményebben bánhat vele, mint annak idején. És: „Azt hiszem, neked szenvedned kell, és mindig is szenvedni fogsz.” Mi ez, szadomazo játék, vagy már szerelem?

A napok szenvedéssel és levélírással telnek. Rilke néha tovább dolgozik Duinói elégiáin, a hatodik elégia első 31 verssora mindenesetre jól sikerül, de egyszerűen nem tudja befejezni, inkább sétálni indul fehér öltönyében és világos kalapjában, vagy a Koránt olvassa (hogy aztán tüstént eksztatikus verseket írjon angyalokról és Mária mennybemeneteléről). Minden adva van ahhoz, hogy az ember jól érezze magát Rondában, távol a komor téltől, eleinte Rilke is élvezi, hogy itt a nap még januárban is csak fél hatkor bukik le a hegyek mögé, de előtte még meleg fényével beragyogja a sziklasíkon büszkén trónoló várost, Rondát: „semmihez sem fogható látvány”, írja Rilke édesanyjának. Már virágoznak a mandulafák, az ibolya, a szálloda kertjében virul már a világoskék nőszirom is. Rilke előveszi kis, fekete noteszét, kávét rendel a teraszon, dereka köré csavarja a takarót, hunyorogva még egyszer belenéz a napba, aztán feljegyzi: „Ó, kicsoda képes virágzani itt? mert annak szíve kinőne / minden gyönge veszélyt és vigaszt lelne a nagy veszélyben.”

*

Igen, kicsoda képes virágzani itt? Münchenben Oswald Spengler, a harminchárom éves mizantróp, szociopata és szolgálaton kívüli matematikatanár A Nyugat alkonya című monumentális művének első kötetén dolgozik. A Nyugat hanyatlását bemutató mű szerzője maga is jó példával jár elöl. „A magam fajtájából én vagyok az utolsó” – írja 1913-ban önéletrajzához készült jegyzeteiben. Minden véget ér, benne és testén megmutatkoznak a Nyugat bajai. Negatív megalománia. Hervadó virágok. Spengler alapérzése a félelem. Fél, ha be kell lépnie egy boltba, fél a rokonaitól, fél, ha valaki tájszólásban beszél. És természetesen: „fél a nőktől – ha levetkőznek”. Csak a gondolkodásban rettenthetetlen. 1912-ben felismeri a Titanic elsüllyedésének mély szimbolikáját. Ezzel egy időben keletkezett jegyzeteiben szenved, lamentál, nehéz gyerekkorára és még nehezebb jelenére panaszkodik. Naponta lejegyzi: véget ér egy nagy korszak, hát senkinek nem tűnik fel? „A kultúra – egy utolsó fellélegzés a megszűnés előtt.” A Nyugat alkonyában aztán így fogalmaz: „Minden egyes kultúrának rendelkezésére állnak az önkifejezés új lehetőségei, melyek feltűnnek, megérnek, elhervadnak, és sosem térnek vissza többé.” De aggodalomra semmi ok, egy ilyen kultúra sokkal lassabban süllyed el, mint egy óceánjáró.

*

Az év elejétől fogva a düsseldorfi Carl Simon kiadó új, eredeti fényképsorozatot forgalmaz: 72 színes üveglemez, hét kartondoboz egy faládában, 35 oldalas kiegészítő füzettel. Témája: „A Titanic elsüllyedése”. Országszerte vetítik ezeket a fényképeket. Előbb a kapitányt lehet látni, a hajót, a kabinokat. Aztán a közelgő jéghegyet. A katasztrófát, a mentőcsónakokat. A süllyedő hajót. Való igaz: egy óceánjáró hamarabb süllyed el, mint a nyugati kultúra. Leonardo DiCaprio még meg sem született.

*

Franz Kafkának egyébként – ő is egyike azoknak, akik rettenetesen félnek, ha egy nő levetkőzik – egyelőre egészen más gondja van. Villámként hasít bele egy gondolat. Január 22-éről 23-ára virradó éjjel körülbelül kétszázadik levelét írja Felice Bauernek, és megkérdezi: „Egyáltalán el tudod olvasni a kézírásomat?”

*

Egyáltalán tudod olvasni a világot? Ezen töpreng Pablo Picasso és Georges Braque, és egyre újabb rejtjeleket találnak ki, amelyeket a nézőknek kell megfejteniük. Csak az imént tanították meg a világnak, hogy a perspektívaváltást is meg lehet festeni – ezt nevezik kubizmusnak, és most, 1913 januárjában megint továbbmennek egy lépéssel. Ezt később szintetikus kubizmusnak fogják nevezni, mert immár farost fóliát és mindenféle egyebet ragasztanak a képekre, a vászon kalandjátszótérré változik. Braque épphogy csak beköltözött új párizsi műtermébe a rue Caulaincourt-on álló Hotel Roma legfelső szintjén, hirtelen ötlettől vezérelve fogja a fésűjét, és végighúzza Kompozíció treff ásszal című képén – az így kapott vonalak faerezetre emlékeztetnek. Picasso még aznap kipróbálja. És mint mindig, hamarosan jobban csinálja, mint maga az ötletgazda. Így rohannak folyvást előre a művészet forradalmárai, attól a páni félelemtől hajszolva, hogy a polgári közönség esetleg teljesen megértheti őket. Picasso alighanem megnyugodna, ha tudná, hogy Arthur Schnitzler február 8-án ezt írja a naplójába: „Picasso: a korai képei rendkívüliek; heves ellenérzésem van mostani kubizmusával szemben.”

*

Hajszál híján nem élte túl. És most Lovis Corinth kénytelen mélyen a zsebébe nyúlni az életművéért. Január 19-én lesz a látványos, 228 festményből álló, Életmű című kiállítás megnyitója a Kurfürstendamm 208-as szám alatti Secessionban. Ma, az év első napján, kimerülten és másnaposan fekve kanapéján a Klopstockstrasse 48.-ban, egy kicsit retteg tőle. Alig négy óra, de már besötétedett, havas eső esik.

Először is Weber képkeretező a Derfflingerstrasse 28.-ból kéri a pénzét az Életmű bekeretezéséért – mégpedig egy tekintélyes, 1632,50 márkára rúgó summát. A megnyitó utáni fogadásra Adolf Kraft vendéglős utóda a Kurfürstendamm 116.-ból 200 márka előleget kér. Ezért a következőket szállítja: „1 tál nyelv, 1 tál coburgi sonka Cumberland-mártással, 1 tál őzgerinc Cumberland-mártással, 1 tál marhasült remoulade-mártással.” Lovis Corinth már az olvasástól rosszul van. Még mindig émelyeg az előző esti lengyelesen, de rosszul elkészített pontytól. Amikor szeretett Charlottéja nincs itthon, mindig túlzabálja magát, az epekedés miatt van, ezt már ismeri. Úgyhogy ír egy újévi levelet Charlotténak, a feleségének, aki a távoli hegyekben túrázik a hóban: „Ki tudja, hogyan alakul majd ez az új év; az óév éppenséggel nem volt túl kellemes. Spongyát rá.” Való igaz. Corinthot, ezt a mindig erőtől duzzadó festőt, akit a késő barokkból a 20. század elejének Berlinjébe vetette a jó sorsa, súlyos szélütés terítette le, felesége önfeláldozóan ápolta. Amikor az Életmű-kiállítást tervezték, mindenki attól tartott, hogy az Corinth esetében már lezárult. De ő visszaküzdötte magát az életbe. És a festőállványhoz is. Most az egész város tele van a nagy kiállítás plakátjaival, mindennap 9-től délután 4 óráig, belépés 1 márka, rajta Corinth, hitetlenkedve csodálkozik önmagán, miközben Charlotte Corinthtól távol, Tirolban próbálja kissé kipihenni Corinthot. De a fogadásra időben visszaér. Milyen jól néz ki, madame, mondja neki Max Liebermann a január 19-i megnyitón a Secessionban, jobb kezében őzgerinccel és Cumberland-mártással. Milyen jól néz ki az életművem, gondolja Lovis Corinth, miközben dünnyögve végigcammog a kiállítótermeken. Most azonban jön a folytatás. De lehetőleg a jövőben is a nélkül a kubizmus nélkül.

*

Egy kis időre térjünk vissza Freudhoz, a Berggasse 19.-be! Ezekben a januári napokban a dolgozószobájában ül, és Totem és tabu című művének befejezésén munkálkodik. Az csak természetes, hogy a tudattalan erőnek erejével benyomul ebbe a tabudöntés és fetisizálás etnológiai alapjairól szóló könyvbe. De úgy tűnik, ennek ő maga sincs tudatában: mindenesetre abban a pillanatban, amikor tanítványai, mindenekelőtt az 1875-ben született zürichi C. G. Jung, szembeszegülnek a mesterrel, és heves szemrehányásokkal illetik, az 1856-ban született Freud kidolgozza az „apagyilkosságról” szóló elméletét. Jung 1912 decemberében ezt írta Freudnak: „Szeretném felhívni a figyelmét arra, hogy az a technika, amely szerint a tanítványaival úgy bánik, mint a pácienseivel, hiba.” Mert így „pimasz csibészeket” és „rabszolgaként engedelmeskedő fiúkat” nevel. És így folytatja: „Ezenközben ön apaként odafent trónol. És merő alázatból senkinek sem jut eszébe megcibálni a próféta szakállát.”

Freudot egész életében kevés dolog ütötte annyira szíven, mint ez az apagyilkosság. Ezekben a hónapokban sok ősz szál vegyül a szakállába, megírja első válaszlevelét, melyet azonban nem küld el, és csak halála után találják meg íróasztala fiókjában. 1913. január 3-án azonban minden erejét összeszedve mégis ezt írja C. G. Jungnak Küssnachtba: „Az ön feltételezése, miszerint tanítványaimmal úgy bánok, mint a pácienseimmel, bizonyíthatóan nem állja meg a helyét.” Majd így folytatja: „Egyébként az ön levele nem megválaszolható. Olyan helyzetet teremt, amely élőszóban is nehézséget okozna, írásban azonban teljességgel megoldhatatlan. Nálunk, analitikusoknál közmegegyezés van abban a tekintetben, hogy egyikünknek se kell szégyenkeznie esetleges neurózisa miatt. Ha azonban valaki, miközben abnormálisan viselkedik, folyamatosan azt ordítja, hogy ő normális, arra a gyanúra ad okot, hogy nincs tisztában betegségével. Azt javaslom tehát önnek, hogy szüntessük be a magánérintkezést. Én nem veszítek vele semmit, mivel lelkileg már régóta csak a korábbi csalódások utóhatásának vékony szálával kötődöm önhöz.” Micsoda levél! A fiú által tetemre hívott apa dühödten visszavág. Freud soha nem dühöngött annyit, mint ezekben a januári napokban, meséli később imádott lánya, Anna, soha nem látták olyan deprimáltnak, mint abban az 1913-as évben.

C. G. Jung január 6-án válaszol: „Abbéli kívánságának, hogy szüntessük be a személyes kapcsolatot, eleget teszek. Egyébként bizonyára ön tudja a legjobban, az ön szempontjából mit jelent ez a pillanat.” Ezt tintával írja. Aztán írógéppel hozzáfűzi: „A többi néma csend”, ami akár a 20. század egyik nagy intellektuális férfikapcsolatának a sírfelirata is lehetne. A sors fintora, hogy az 1913-as év legalaposabban értelmezett, leírt és megvitatott szakításainak egyike némasági fogadalommal kezdődik. Ettől a perctől fogva Jung szakít Freud módszereivel, és Freud is Jungéival. De előbb még pontosan meghatározza az apagyilkosságot a természeti népeknél: felveszik a meggyilkolt apa maszkját, és úgy imádják áldozatukat. Ez már-már a felvilágosodás dialektikája.

*

Egyelőre azonban még a felvilágosítás dialektusánál tartunk. A tízesztendős, Teddie becenévre hallgató Theodor W. Adorno a majna-frankfurti Schöne Aussicht 12.-ben lakik, felvilágosítják, és a hesseni nyelvjárással ismerkedik. Édesanyja mellett a frankfurti állatkert Basso névre hallgató nőstény csimpánza a legfontosabb referenciaszemély. Frank Wedekind, A tavasz ébredése és a Lulu szerzője ez idő tájt szoros barátságot ápol Missie-vel, a berlini állatkert nőstény csimpánzával.

*

Marcel Proust a párizsi boulevard Haussmann 102.-ben a dolgozószobájában ül, valósággal ketrecbe zárva magát. Se napfény, se por, se zaj nem zavarhatja munka közben. Sajátságos work-life balance. Dolgozószobáját három réteg függönnyel sötétítette el, a falakat parafa lemezzel borította. Ebben a hangszigetelt szobában ül Proust a lámpa fényében, és mint minden évben, most is rendkívül udvarias újévi leveleket írogat azzal a nyomatékos kéréssel, hogy a jövőben kíméljék meg az ajándékoktól. Noha minduntalan meghívják, a meghívók tisztában vannak vele, minek teszik ki magukat, mert a meghívott ilyenkor számos üzenetet és levelet küld, hogy végül is megy-e vagy mégsem, és miért valószínűleg inkább mégsem stb., annyit bizonytalankodik, hogy hozzá képest Kafka a fasorban sincs.

Itt, a szellem hangszigetelt szobájában ül tehát Marcel Proust, és regényével megpróbál az emlékezés, az eltűnt idő nyomába eredni. Az első résznek Swann lesz a címe, s Proust finom tintával veti papírra az utolsó mondatokat: „Az a valóság, melyet én ismertem, többé már nem létezett. (…) egy bizonyos kép emléke csak egy bizonyos perc sajnálata; s a házak, a fasorok, az utak éppoly mulandók, sajnos, mint az évek.”

*

Lehetséges, hogy az emlék csak sajnálat? Gertrude Stein, a párizsi szalonok nagyasszonya és az avantgárd művészek barátnője Prousttól alig néhány utcányira didereg. Csúnyán összevész bátyjával, Leóval, úgy tűnik, évtizedek óta tartó együttlakásuk tarthatatlanná válik. Minden mulandó? Gertrude Stein a tavaszról álmodik. Szívét egy gondolat melengeti. Nézi a falán függő Picassókat, Matisse-okat és Cézanne-okat. De egy gondolat már tavaszt csinál? Gertrude Stein ír egy kis verset, benne ezt a mondatot: „A rózsa, az rózsa, az rózsa, az rózsa.” Akárcsak Proust, ő is szeretne megragadni valamit, ami el akar múlni. 1913 januárjában itt tart már a költészet világa, itt tart már a képzelőerő.

*

Max Beckmann befejezi A süllyedő Titanic című festményét.