Ivan Szergejevics

Turgenyev

Tavaszi vizek

Első szerelem

Fordította:

Áprily Lajos

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

TAVASZI VIZEK

ELSŐ SZERELEM

TAVASZI VIZEK

IFJÚ, BOLDOG ÉVEK,

DRÁGA SZÉP NAPOK-

TAVASZI VIZEKKÉNT

ELFUTOTTATOK!

EGY RÉGI ROMÁNCBÓL

Éjfél után két óra volt, mikor szobájába visszatért. Kiküldte az inast, aki az előbb meggyújtotta a gyertyákat, belevetette magát egy karosszékbe a kandalló mellett, s mind a két kezével eltakarta az arcát.

Sohasem érzett még ilyen testi és lelki fáradtságot. Kedves nők és művelt férfiak társaságában töltötte az egész estét; a hölgyek között több szép is volt, a férfiak majdnem valamennyien eszesek és tehetségesek voltak – maga is jó sikerrel, sőt ragyogóan beszélt –, és mégis: soha még ilyen ellenállhatatlan erővel nem szállta meg és nem fojtogatta az a „taedium vitae”, az az életundor, melyet már a rómaiak emlegettek. Ha valamivel fiatalabb lett volna, sírva fakad a bútól, az unalomtól és ingerültségtől: maró és égető keserűség áradt el egész lelkén, az üröm keserűségéhez hasonló. Valami tolakodóan kellemetlen, undorítóan nyomasztó volt abban a megnevezhetetlenben, ami – mint sötét őszi éjszaka – körülfogta mindenfelől; és nem tudta, hogyan szabaduljon meg ettől a sötétségtől, ettől a keserűségtől. Alvásra nem számíthatott: jól tudta, hogy nem fog elaludni.

Elkezdett gondolkozni… lassan, fáradtan és rosszkedvűen.

Gondolkozott az emberi dolgok hiúságán, haszontalanságán és banális hamisságán. Életének minden szakasza elvonult egymás után lelki szeme előtt (nemrég töltötte be az ötvenkettedik évet), de egy sem bizonyult érdemesnek a kegyelemre. Mindenütt ugyanaz az örökös áramlás az ürességből a semmibe, ugyanaz a hamuőrlés, ugyanaz a félig lélekből fakadó, félig szándékos önáltatás – mindegy, mivel mulat el a gyermek, csak ne sírjon –, majd a hirtelenül és váratlanul reánk szakadó öregség, s vele együtt az az állandóan növekedő, szüntelenül mardosó és őrlő halálfélelem… s végül: a feneketlen mélységbe zuhanás! S még jó, ha így fut el az élet! Mert megeshetik a vég előtt, hogy – mint rozsda a vasra – jön a tehetetlenség, a szenvedés… Nem viharosan hullámzónak tűnt fel előtte az élet tengere, ahogy a költők szokták leírni, nem – zavartalanul simának, mozdulatlannak és a legsötétebb mélységéig átlátszónak látta most; maga kicsi, ingatag csónakban ül, s onnan alulról, arról a sötét és iszapos tengerfenékről, óriási halakhoz hasonlóan, rút szörnyetegek rémlenek át: az élet sok nyomorúsága, betegségek, szomorúságok, őrültség, szegénység, vakság… Nézi, s egyszer csak kiválik az egyik szörnyeteg a sötétből, mind magasabbra emelkedik, egyre láthatóbbá lesz, egyre undorítóbban láthatóvá… Egy pillanat, s már-már felborul a szörny meglökte csónak! De mintha most megint elhomályosodnék, távolodik, leszáll a mélybe – s elfekszik ott, úszóját alig-alig rezzentve… De jön majd a végzetes nap – és felborítja a csónakot.

Megrázta a fejét, felugrott a karosszékből, néhányszor fel és alá járt a szobában, majd leült az íróasztalához, s kihúzva a fiókokat, egymás után elkezdett turkálni írásai, a régi – többnyire nőktől érkezett – levelek között. Maga sem tudta, miért teszi ezt; nem keresett semmit, egyszerűen meg akart szabadulni lelkének valamilyen foglalkoztatásával gyötrő gondolataitól. Találomra kinyitott néhány levelet (egyikből megfakult szalagocskával átkötött, megszáradt virág bukkant elő), majd vállat vont, a kályha felé nézett, s félrevetette a leveleket, bizonyosan azzal a gondolattal, hogy ezt az egész haszontalan limlomot elégeti. Gyors mozdulattal nyúlt be hol az egyik, hol a másik fiókba, egyszerre tágra nyitotta szemét, s lassan kihúzott az egyikből egy régi szabású, nyolcszögletű kis dobozt, s lassan felemelte a fedelét. A dobozban, megsárgult vatta kettős rétege alatt, egy gránátból készült kis kereszt feküdt.

Pár pillanatig bizonytalankodva nézte ezt a kis keresztet, majd egyszerre halkan felkiáltott… Sajnálkozást is, örömet is fejezett ki az arca. Ilyen szokott lenni annak az arckifejezése, aki hirtelen olyan emberrel találkozik, akit régóta elvesztett szeme elől, pedig gyöngéden szerette valamikor, s most váratlanul felbukkant előtte: még a régi, de nagyon megváltoztatták az évek.

Felállt… visszatért a kályhához, megint leült a karosszékbe… s megint eltakarta az arcát kezével… „Miért ma? Miért éppen ma?” – gondolta magában, és sok minden eszébe jutott, ami régen elmúlt.

Elmondom, mi jutott eszébe…

De hadd mondom meg előbb az apai és családnevét. Szanyin Dimitrij Pavlovicsnak hívták.

Ez jutott eszébe:

1

1840 nyarán történt. Szanyin akkor múlt huszonkét éves, Itáliából volt visszatérőben Oroszországba, s Frankfurtban tartózkodott. Kis vagyonú, de független fiatalember volt, szinte családtalan. Egy távol élő rokonának a halála után néhány ezer rubel maradt rá, s elhatározta, hogy külföldön költi el ezt a pénzt, mielőtt állami szolgálatba lép, s végképpen nyakába veszi a hivatali jármot, mely nélkül nem tudott elképzelni gondtalan megélhetést. Szanyin meg is valósította tervét, s olyan ügyes beosztással költekezett, hogy Frankfurtba érkezésekor csak annyi pénze maradt, amennyi éppen elég volt arra, hogy Pétervárig utazhassék. 1840-ben még kevés volt a vasút, a turista urak még dilizsánszokban utaztak. Szanyin jegyet váltott a „Beiwagen”-ra [pótkocsi], de a dilizsánsz csak este tizenegy órakor indult. Így hát sok ideje maradt. Szerencsére az idő is gyönyörű volt, s Szanyin, miután a város akkori híres vendéglőjében, a Fehér Hattyúban megebédelt, elindult kószálni a városban. Elment s megnézte Dannecker Ariadnéját – nem túlságosan tetszett neki –, meglátogatta a Goethe házát, akinek a művei közül különben csak Werthert olvasta, s azt is francia fordításban; sétált egyet a Majna partján, unatkozott, ahogy illik is egy rendes utazóhoz; végre délután hat óra körül fáradtan, poros cipővel ott találta magát Frankfurt egyik legjelentéktelenebb utcájában. Ezt az utcát később sokáig nem tudta elfelejteni. Kevés házának egyikén címtáblát látott: „Giovanni Roselli olasz cukrászata”, jelentette a tábla az arra haladóknak. Szanyin betért, hogy megigyék egy pohár limonádét; de az első szobában, ahol szerény pult mögött, egy festett szekrény polcain, mely patikára emlékeztetett, néhány aranycímkés butélia állt, s ugyanannyi – piskótát, csokoládés pasztillát és kandiscukrot tartalmazó – üveg; az első szobában egy lélek sem volt, csak egy szürke kandúr hunyorgott és dorombolt, lábait az ablak mellett álló magas, fonott széken váltogatva, s a lemenő nap ferde sugaraiban pirosan égve nagy vörös pamutgombolyag hevert a padlón egy fából faragott, felborult kosárka mellett. A szomszéd szobából bizonytalan nesz hallatszott. Szanyin csak állt, megvárta, hogy az ajtócsengő hangja elhallgasson, s hangját felemelve szólt: „Nincs itt senki?” Ebben a pillanatban a szomszéd szoba ajtaja kinyílt – s Szanyin egyszerre ámulatba esett.

2

A cukrászboltba hirtelen befutott egy körülbelül tizenkilenc éves leány, mezítelen vállán szétszórtan lebegtek a fürtök, mezítelen két karját előrenyújtotta, s mihelyt megpillantotta Szanyint, rögtön odarohant hozzá, megragadta a kezét, húzta volna maga után, s közben ennyit mondott el-elfúló hangon: „Hamar, hamar, erre, mentse meg!” Szanyin nem követte a leányt azon nyomban, nem azért, mintha nem akart volna engedelmeskedni neki, egyszerűen a túlságos álmélkodás volt az oka, mintha attól vert volna gyökeret a lába: nem látott még ilyen szép nőt soha életében. A lány most feléje fordult, s olyan kétségbeesés volt hangjában, tekintetében, sápadt arcához görcsösen hozzászorított, összekulcsolt két kezének mozdulatában, ahogy azt mondta: „De hát jöjjön, jöjjön!”, hogy Szanyin azonnal utánarohant a nyitott ajtón keresztül.

A szobában, ahová a leány után beszaladt, régimódi lószőr díványon egy tizennégy esztendős fiú feküdt, egészen fehér volt az arca, sárgásfehér, mint a viasz, vagy mint a márvány, ha régi; feltűnően hasonlított a leányhoz, látszott rajta, hogy az öccse. Szeme be volt hunyva, sűrű fekete haja árnyékot vetett kőszerűen merev homlokára, finom vonalú, mozdulatlan szemöldökére; szederjes két ajka között látni lehetett összeszorított fogait. Mintha nem is lélegzett volna; egyik karja lecsüngött a padlóig, a másik a feje alá volt vetve. Ruhában feküdt ott, begombolva; szoros nyakkendő volt rajta.

A leány odament hozzá.

–Meghalt, meghalt! – kiáltotta. – Az elébb még itt ült, beszélgetett velem, s hirtelen lefordult a székről, s azóta nem mozdul… Én Istenem! Hát lehet az, hogy ne legyen segítség? És mama nincs itt! Pantaleone, Pantaleone, mi van az orvossal? – tette hozzá hirtelen olaszul. – Voltál az orvosért?

–Signora, nem én mentem, Lujzát küldtem el érte – hallatszott egy rekedt hang az ajtó mögött, s görbe két lábán bedöcögött a szobába egy kis öregember, fekete gombos, lila színű frakk, magas fehér nyakkendő, rövid nankingpantalló s kék gyapjúharisnya volt rajta. Kicsi arca egészen eltűnt vasszürke hajának nagy tömege alatt. Mindenfelől meredeken ágaskodott fel ez a haj, s kócos fürtökben hullt vissza, s ezzel hasonlóvá tette a kis öreg fejét egy búbos tyúkéhoz, s ez a hasonlóság annál meglepőbb volt, mert a sötétszürke hajtömeg alatt csak egy hegyes orrot s két kerek, sárga szemet lehetett megkülönböztetni.

–Lujza gyorsabb járású, én pedig nem tudok szaladni – folytatta a kis öreg olaszul, s közben egymás után emelgette magas fűzős cipőbe bújtatott, lapos, podagrás lábait –, de vizet, azt hoztam.

Száraz, bütykös ujjaival egy palacknak a hosszú nyakát szorongatta.

–De addig Emil meghal! – kiáltott fel a leány, s kinyújtotta kezét Szanyin felé. – Ó, uram, mein Herr! Nem tudna rajta segíteni?

–Vért kell ereszteni, gutaütés érte – jegyezte meg a Pantaleone nevű kis öreg.

Bár Szanyinnak a legcsekélyebb fogalma sem volt az orvosi tudományról, egyet egészen biztosan tudott, azt, hogy tizennégy éves fiúkat nem szokott gutaütés érni.

–Ez ájulás, nem gutaütés – szólalt meg Pantaleone felé fordulva. – Van egy keféjük?

A kis öreg kissé felemelte a fejét.

–Micsoda?

–Kefe, kefe – ismételte Szanyin németül és franciául. – Kefe – tette hozzá olyan mozdulattal, mintha a ruháját tisztogatná.

A kis öreg végre megértette.

–Á, kefe! Spazzette! Hogyne volna kefe!

–Adja csak ide; lehúzzuk róla a kabátot, s aztán megdörzsöljük vele.

–Helyes… Benone! Hát vizet nem kellene a fejére önteni?

–Most nem… később; menjen s hozzon minél előbb kefét.

Pantaleone letette a palackot a padlóra, kiszaladt, s rögtön visszatért két kefével: az egyik hajkefe, a másik ruhakefe volt. Egy göndör szőrű pudlikutya jött be vele élénk farkcsóválással, kíváncsian nézte az öreget, a leányt, sőt Szanyint is, mintha tudni akarná, mit jelent ez a riadalom.

Szanyin serény kézzel lehúzta a fekvő fiúról a kabátot, feltűrte az inge ujját, s a kefét kézbe véve, teljes erejéből elkezdte dörzsölni a mellét és a két karját. Pantaleone ugyanolyan buzgón dörzsölte a másikkal – a hajkefével – a cipőjét és a pantallóját. A lány térdre vetette magát a dívány mellett, megfogta mind a két kezével a fejét, s szemhéját sem rezdítve, valósággal reátapadt tekintetével az öccse arcára.

Szanyin csak dörzsölte, de féloldalról a lányra pillantgatott. Úristen! Milyen szép volt az a leány!

3

Az orra nagyocska volt, de szép vonalú sasorr, felső ajkát finom pihe árnyékolta be; arcbőre egyszínű, fénytelen, egészen olyan, mint az elefántcsont vagy a tejszínű borostyánkő, hajának hullámos fénye olyan, mint Allori Juditjáé a Palazzo Pittiben –, de legfeltűnőbb a fekete karikás pupillájú, sötétszürke szeme, az a két nagyszerű, diadalmas szem, melyeknek ragyogását még ezeknek a perceknek a rémülete és fájdalma sem tudta elhomályosítani… Szanyin önkéntelenül arra a csodálatos országra gondolt, ahonnan most tért vissza… De még Itáliában sem látott ehhez fogható szépet! A lány ritkán és egyenetlenül vett lélegzetet; mintha ilyenkor mindig azt várta volna: nem tér-e vissza öccse lélegzete?

Szanyin folytatta a dörzsölést; de nemcsak a lányt nézte. Pantaleone érdekes figurája is magára vonta figyelmét. Az öreg egészen elgyengült és lihegett; minden kefeütésre ugrándozott, és sipítva köhögött, verejtéktől nedves, hatalmas hajcsomói pedig súlyosan himbálóztak ide-oda, mint valami erős növénynek a gyökerei, melyeket alámosott az ár.

–Vesse le legalább a cipőjét – készült őt figyelmeztetni Szanyin.

A kutya, melyet valószínűleg felizgattak ezek a rendkívüli események, hirtelen a két első lábára ereszkedett, s elkezdett csaholni.

–Tartaglia… canaglia! [A két szó rímelő játékossággal csendül össze; canaglia csőcseléket, hitványt jelent olaszul.] – sziszegett reá az öreg.

De ebben a pillanatban megváltozott a leány arca. Szemöldöke felemelkedett, szeme még nagyobbra nőtt, s ragyogni kezdett az örömtől…

Szanyin figyelni kezdett… A fiú arcán szín jelentkezett; szempillája megmozdult… orrcimpája remegett. A még összeszorítva tartott fogakon keresztül lélegzetet vett, sóhajtott…

–Emil! – kiáltotta a leány. – Emilio mio!

A fiú két nagy fekete szeme lassan kinyílt. Még tompa volt a nézésük, de már – ha gyengén is – mosolyogtak; s ugyanez a gyenge mosoly a színtelen ajkakra is leszállt. Majd megmozdította lecsüngő karját, s egy lendítéssel feltette a mellére.

–Emilio! – ismételte a lány, és felegyenesedett. Arcának olyan erős és eleven volt a kifejezése, hogy vagy közeledő sírásra fakadást, vagy kitörni készülő nevetést jelzett.

–Emilio! Mi történt, Emil? – hallatszott egy hang az ajtó mögött, s egy ezüsthajú, barna arcú, csinosan öltözött nő jött be serény lépésekkel a szobába. Idősebb férfi lépett be utána, egy szolgáló feje bukkant fel a férfi válla mögött.

A lány elébük futott.

–Megmentettük, mama, él! – kiáltott fel, s görcsösen átölelte az érkezettet.

–De hát mi történt? – kérdezte újra. – Jövök haza… s hirtelen a doktor úrral és Lujzával találkozom…

A lány elkezdte mondani, hogy mi történt, az orvos pedig odament a beteghez, akinek egyre világosabb lett az eszmélete, s tovább is csak mosolygott, mintha szégyellte volna magát az okozott riadalomért.

–Úgy látom, kefékkel dörzsölték – fordult az orvos Szanyinhoz és Pantaleonéhoz. – Nagyon helyesen tették… Igen jó gondolat… de most lássuk, milyen szerrel lehetne… – Megtapogatta a fiú pulzusát. – Hm! Mutassa csak a nyelvét!

A nő gondoskodó mozdulattal hajolt le a fiúhoz, aki most még élénkebben mosolygott, reáemelte szemét, és elpirult.

Szanyinnak megjárta az eszét, hogy ő itt most felesleges; kiment a cukrászboltba. De meg sem foghatta még az utcára nyíló ajtó kilincsét, máris utánajött a lány, és megállította.

–Menni készül – kezdte, s kedvesen az arcába nézett –, nem tartóztatom, de okvetlenül el kell jönnie hozzánk ma este: olyan sokkal tartozunk önnek… lehet, hogy megmentette az öcsém életét… meg akarjuk ezt köszönni… mama akarja. Meg kell mondania, ki ön, együtt kell örülnie velünk…

–De én ma Berlinbe utazom – hebegte Szanyin.

–Lesz rá ideje – felelte élénken a lány. – Jöjjön el egy óra múlva egy csésze csokoládéra. Megígéri, hogy eljön? Most vissza kell mennem hozzá! Eljön?

Mit tehetett volna Szanyin?

–Eljövök – felelte.

A szép lány gyorsan megszorította a kezét s kilebbent, ő pedig a következő pillanatban az utcán találta magát.

4

Mikor másfél óra múlva Szanyin visszatért a Roselli-cukrászdába, úgy fogadták ott, mint rokont szokás. Emilio még most is azon a díványon ült, amelyen kefével dörzsölték; a doktor orvosságot rendelt neki, s azt tanácsolta, hogy óvni kell az érzelmi hullámzásoktól, mert ideges alkatú, s szívbetegségre hajlamos. Máskor is megtörtént, hogy elájult; de sohasem volt ilyen hosszan tartó és mély az ájulása. Az orvos különben kijelentette, hogy nincs már semmi veszély. Emilión, ahogy az lábadozó beteghez illik, bő házikabát volt; az anyja kék gyapjúsálat tekert a nyakára; derült, szinte ünnepélyes volt az arca; de minden olyan ünnepélyes volt körülötte. A dívány előtt, tiszta terítővel letakart asztalon, csészékkel, szirupos üvegekkel, piskótákkal és zsemlékkel, sőt virágokkal körülvéve, illatos csokoládéval megtöltött, hatalmas porcelánkanna emelkedett; két ódon stílusú karos gyertyatartóban hat karcsú viaszgyertya égett; a dívány egyik oldalán Voltaire-karosszék kínálta puha ölelését – s Szanyint éppen ebbe a karosszékbe ültették. A cukrászda valamennyi lakója ott volt, akikkel azon a napon megismerkedett, Tartagliát és a kandúrt is beleértve; egytől egyig kimondhatatlanul boldognak látszottak; a pudli még tüsszentett is a jó érzéstől; csak a kandúr kényeskedett és hunyorgatott úgy, mint azelőtt. Kérdéseikre Szanyinnak meg kellett mondania, hogy hová való, honnan jön, mi a neve; amikor megmondta, hogy orosz, mind a két nő elcsodálkozott egy kicsit, sőt, „ah”-ot mondott, s mindjárt ki is jelentették, hogy kitűnő a német kiejtése; de ha jobban esik neki a francia szó, beszélhet ezen a nyelven is, mert mind a ketten jól értenek és jól beszélnek franciául. Szanyin mindjárt el is fogadta ezt az ajánlatot. „Szanyin? Szanyin!” A hölgyeket valósággal meglepte, hogy egy orosz nevet ilyen könnyen ki lehet ejteni. A keresztneve: Dimitrij, szintén nagyon tetszett nekik. Az idősebb hölgy megjegyezte, hogy fiatal korában hallott egy Demetrio e Polibio című operát, de „Dimitrij” sokkal jobban hangzik, mint Demetrio. Így töltött ott el Szanyin körülbelül egy órát, beszélgetve. A hölgyek is beavatták életüknek minden részletébe. Az anya beszélt többet, az ősz hajú nő. Szanyin megtudta tőle, hogy a neve Leonora Roselli; férje, Giovanni Battista Roselli, akinek halála óta özvegy, huszonöt évvel ezelőtt telepedett meg Frankfurtban mint cukrász; Giovanni Battista vicenzai születésű volt, s nagyon jó, bár kissé lobbanékony és rátarti ember, s hozzá még: republikánus! S közben Roselli asszony reámutatott az olajfestésű arcképére, mely a dívány felett függött. Fel kell tenni, hogy a festő – „szintén republikánus!”, ahogy Roselli asszony egy sóhajtással megjegyezte – nem tudta egészen megfogni a hasonlóságot, mert a képen a néhai Giovanni Battista olyan volt, mint egy zord és komor briganti, olyan Rinaldo Rinaldini-féle! Maga Roselli asszony „Parma gyönyörű, ódon városában született, ahol az a csodálatos kupola van, melyet a halhatatlan Correggio festett ki”. De olyan régóta lakik Németországban, hogy már majdnem egészen elnémetesedett. Aztán szomorúan bólogatva hozzátette, hogy csak ez a lány és ez a fiú maradt meg neki (egymás után rájuk mutatott az ujjával); hogy a leányt Gemmának, a fiút Emilnek hívják; hogy mind a ketten nagyon jó és szófogadó gyermekek, különösen Emilio… („Én nem vagyok szófogadó?” – vetette közbe a leány. „Ó, te is republikánus érzésű vagy!” – felelte rá az anyja); hogy az üzlet most természetesen rosszabbul megy, mint férje életében, aki nagy mester volt a cukrászszakmában… „Un grand’ uomo!” [Nagy ember!] – kontrázott Pantaleone szigorú arccal); de Istennek hála, azért meg tud az ember élni!

5

Gemma hallgatta, amit az anyja mond, s hol elnevette magát, hol meg sóhajtott, hol megsimogatta a vállát, hol megfenyegette az ujjával, hol meg Szanyinra nézett; végre felállt, megölelte az anyját, s megcsókolta a nyakát a gödröcskében, a mama sokáig nevetett, s még sikoltott is egyet tőle. Szanyinnak Pantaleonét is bemutatták. Kiderült, hogy valamikor operaénekes volt, bariton szerepekben játszott, de rég megvált már színpadi mesterségétől, s Roselliéknél félig a ház barátja, félig szolga volt. Annak ellenére, hogy jó hosszú ideje élt Németországban, nagyon gyengén tanult meg németül, s csak szitkozódni tudott ezen a nyelven, de még a szitokszavakat is kíméletlenül kerékbe törte. „Ferroflucto spiccebubio!” [Helyes németséggel: Verfluchter Spitzbube! (Átkozott gazfickó!)] – így emlegetett szinte minden németet. Tökéletesen ejtette az olasz szót: sinigagliai eredetű volt, ahol a „lingua toscana in bocca romana” [a toszkán nyelv a római ajkakon] hallszik. Emilio kedvére hevergetett, s jóleső érzéseknek engedte át magát, mint az olyan ember, aki az imént szabadult meg a veszedelemtől, vagy lábadozó beteg; no de enélkül is minden jel azt mutatta, hogy a háziak kényeztetni szokták. Bátortalanul mondott Szanyinnak köszönetet, különben pedig inkább a szirupnak és a süteményeknek látott neki. Szanyin nem kerülhette el, hogy megigyék két nagy csésze kitűnő csokoládét, s elfogyasszon egy csomó piskótát: alig nyelte le az egyiket, Gemma máris kínálta a másikkal – és lehetetlen volt visszautasítani! Hamarosan úgy érezte magát, mintha otthon volna: hihetetlen gyorsasággal múlt az idő. Sokat kellett beszélnie: Oroszországról általában, az orosz éghajlatról, az orosz társadalomról, az orosz zenéről és különösen a kozákokról; az 1812. évi háborúról, Nagy Péterről, a Kremlről, az orosz dalokról és harangokról. Mind a két nőnek csak homályos fogalma volt a mi nagy kiterjedésű, távoli hazánkról; sőt Roselliné asszony, vagy ahogy legtöbbször szólítani szokták, Frau Lenore, ilyen kérdéssel ejtette Szanyint ámulatba: megvan-e még az a híres, múlt századbeli, jégből épült ház Pétervárt, amelyről ő olyan érdekes cikket olvasott megboldogult férjének egyik könyvében, a Bellezze delle artiban? [Művészetek remekei.] S amikor erre Szanyin felkiáltott: „Hát azt hiszi, hogy Oroszországban soha sincs nyár?!” – Frau Lenore azt felelte, hogy ő bizony eddig ilyennek képzelte Oroszországot: örökös hó, mindenki bundában jár, és mindenki katona, de rendkívül nagy ott a vendégszeretet, s a parasztok nagyon engedelmesek! Szanyin igyekezett neki és lányának pontosabb képet adni hazájáról. Mikor az orosz zenére fordult a szó, mindjárt megkérték, énekeljen el nekik egy orosz dalt, s reámutattak a szobában álló kis zongorára, melyen fekete billentyűk voltak a fehérek s fehérek a feketék helyén. Megtette minden teketóriázás nélkül: jobb kezének két ujjával s bal kezének három ujjával (a hüvelykkel s a középső és kisujjal) kísérve énekét, vékony orrhangú tenorban eldalolta előbb a Szarafant, majd azt, amelyik így kezdődik: Po ulice mosztovoj. [A kövezett utcán.] A hölgyek megdicsérték a hangját és a zenét, de leginkább az orosz nyelv lágyságától és jó hangzásától voltak elragadtatva, s azt kívánták, hogy fordítsa le a szöveget. Szanyin teljesítette kívánságukat, mivel azonban a Szarafan s különösen a Po ulice mosztovoj (sur une rue pavée une jeune fille allait à l’eau [Kövezett utcán fiatal lány ment a kútra.] – így fordította le az eredetit) nem adhatott hallgatóinak nemesebb fogalmat az orosz költészetről, előbb elszavalta, majd lefordította, aztán elénekelte Puskin Emlékszem a szép pillanatra kezdetű versét Glinka megzenésítésében, de a dal moll hangú strófáit kissé megváltoztatva. Az ének teljesen elragadta a hölgyeket; Frau Lenore csodálatos hasonlóságot is fedezett fel az orosz és az olasz nyelv között. „Mgnovenye” – „o, vieni” – „szo mnoj” – „siam noi”… satöbbi. Még Puskin (Pusszekinnek ejtette) és Glinka neve is olyan hazaian csendült neki. Aztán Szanyin kérte meg a hölgyeket, hogy énekeljenek valamit: ők sem kérették magukat. Frau Lenore leült a zongorához, s Gemmával néhány duettinót és „storielló”-t adtak elő. Az anyának szép contralto hangja volt valamikor, a leány hangja egy kicsit erőtlen volt, de kellemes.

6

De nem a hangjában, hanem magában Gemmában gyönyörködött Szanyin. Kissé oldalt, mögötte ült, s arra gondolt, hogy nincs az a pálma – még Benegyiktovnak, az akkoriban divatos költőnek a verseiben sincs –, amely versenyezhetne termetének elegáns karcsúságával. Mikor pedig egy-egy érzelmesebb hangnál Gemma felpillantott, úgy érezte, hogy nincs olyan ég, mely ki ne tárulna ilyen tekintet előtt. Még az öreg Pantaleone is, aki vállal az ajtófélfának támaszkodott, állát és száját széles nyakkendőjébe süllyesztette, s szakértő képpel, nagy komolyan fülelt – még ő is gyönyörködött a szépséges szép leány arcában, s bámulta őt, pedig valószínűleg megszokhatta már! Mikor a leányával énekelt duettino véget ért, Frau Lenore megjegyezte, hogy Emiliónak kitűnő hangja van, tiszta, ezüstcsengésű hang, de most abba a korba fordult, mikor a hang változni szokott (a fiú valóban mutáló basszus hangon beszélt), s ezért megtiltották neki az éneklést; no de Pantaleone, a vendég tiszteletére, hadd fiatalodjék vissza ma! Pantaleone erre rögtön elégedetlen arcot vágott, összeráncolta a szemöldökét, felborzolta a haját, s kijelentette, hogy már rég leszámolt ezzel, bár fiatal korában igazán meg tudta állni a helyét – s egyáltalában ahhoz a nagy korszakhoz tartozott, melyben igazi, klasszikus énekesek éltek, akikkel egy napon nem is lehet említeni ezeket a mai nyafogókat! Igazi énekiskola volt, s neki, varesei Pantaleone Cippatolónak babérkoszorút adtak egyszer Modenában, s fehér galambokat is röpítettek be a színházba ez alkalommal; s többek között az orosz Tarbusszkij herceg – il principe Tarbusski –, akivel igen barátságos kapcsolatai voltak, vacsora után mindig Oroszországba hívogatta, egész hegy aranyat ígért neki, egész hegyet!… De hát ő nem akart megválni Itáliától, Dante országától – il paese del Dante! Azután, persze, szerencsétlen körülmények jöttek… ő maga sem vigyázott magára… Itt félbeszakította az öreg a mondókáját, néhányszor nagyot sóhajtott, lehajtotta a fejét, s megint a dal klasszikus korszakáról kezdett beszélni, Garciáról, a híres tenorról, akit áhítatosan, határtalanul tisztelt.

–Az volt aztán az ember! – kiáltott fel. – A nagy Garcia, „il gran Garcia”, sohasem alacsonyodott le annyira, hogy fejhangon énekeljen, mint a mai hitvány tenorok – tenoracci –, mindig csak mellből, mellből, voce di petto, si! – Az öreg kicsi, aszott öklével ráütött a mellfodrára. – És micsoda színész volt! Vulkán, signori miei, vulkán, un Vesuvio! Az a szerencse és megtiszteltetés ért, hogy együtt játszhattam vele Rossininak, del’ illustrissimo maestro, [Rossininak, a nagyra becsült mesternek…] operájában, az Othellóban! Garcia volt Othello, én voltam Jago, s amikor ezt a részt énekelte…

Itt Pantaleone pózba vágta magát, s remegő, rekedt, de még mindig patetikus hangon énekelni kezdte:

L’i… ra davver, … so davver… so il fato

Io piu no… no… no non temero! [A sors… haragja… Többé nem félek!]

–A színház beleremegett, signori miei! De én sem maradtam el tőle; én is kivágtam utána:

L’i… ra davver, … so davver… so il fato

Temer piu non dovro! [A sors… haragja… Nem kell többé félnem!]

–Ő meg hirtelen, mint a villám, mint egy tigris:

Morro!… ma vendicato… [Meghalok!… de megbosszulva……]

–Vagy amikor… amikor azt a híres áriát énekelte a Matrimonio segretóból: „Pria che spunti”… Akkor ő, il gran Garcia, ezek után a szavak után: „I cavalli di galoppo”, mikor ehhez a szöveghez ért: „Senza posa cacciera” [A Titkos házasságból: Mielőtt felkél… Vágtató lovak… Pihenés nélkül űzi majd.], ezt így csinálta, hallgassák csak meg, milyen nagyszerű, com’e stupendo! Akkor ezt így csinálta… – Az öreg valami rendkívül bravúros fioritúrát indított el, de a tizedik hangnál elakadt, köhögni kezdett, legyintett egyet, elfordult, és ezt dörmögte: – Miért gyötörnek engem? – Gemma rögtön felugrott a székről, erősen tapsolni kezdett, aztán „Bravó!… Bravó!” kiáltással odaszaladt a szegény egykori Jagóhoz, s mind a két kezével gyöngéden megveregette a vállát. Csak Emil nevetett kegyetlenül. „Cet âge est sans pitié”, ez az életkor nem ismeri a kíméletet – mondta már La Fontaine.

Szanyin próbálta vigasztalni a megöregedett énekest, s olasz nyelven kezdett beszélni vele (valamennyire elsajátította legutóbbi útja alatt), beszélni kezdett Dante országáról „dove il si souna” [ahol a si hangzik]. Ez a mondás meg a „Lasciate orgni speranza” [„Hagyj fel minden reménnyel…” A Pokol kapujának feliratából] volt a fiatal utazó egész olasz költői felszerelése; de Pantaleonét nem hódította meg nyájaskodása. Soha így még nem süllyesztette nyakkendőjébe az állát, szemét kimeresztette komoran, s megint madárhoz, de haragos madárhoz hasonlított, hollóhoz vagy ölyvhöz. Ekkor Emil, hirtelen és könnyű elpirulással, mely elő szokott fordulni elkényeztetett gyermekeknél, nénjéhez fordult, s azt mondta neki, hogy ha mulattatni akarja vendégét, olvassa fel Malz valamelyik jelenetét – ennél jobbat szórakoztatásra nem találhatna ki, ezeket nagyon jól tudja felolvasni. Gemma felkacagott, ráütött a fiú kezére, s azt mondta hangos szóval, hogy „mindig efféléket szokott kitalálni!”. De azért mindjárt bement a szobájába, s mikor onnan egy kis könyvvel visszatért, leült az asztalhoz, a lámpa elé, felemelte az ujját – „most hát csend legyen!”, jellegzetesen olasz mozdulat ez –, és olvasni kezdett.

7

Malz frankfurti író volt a 30-as években, könnyű stílusú, helyi tájszólásban írt rövid jeleneteiben szórakoztató, eleven, de nem mély humorral helybeli, frankfurti alakokat rajzolt meg. Kitűnt, hogy Gemma csakugyan kitűnően olvas, mint egy valódi színésznő. Minden szereplőt megkülönböztetett, s pompásan ábrázolta jellemüket. Olasz vérével örökölt minden mimikai képességét belevitte a játékba; nem kímélte sem finom hangját, sem gyönyörű arcát: ha valami szenilis állapotba jutott vénasszonyt vagy ostoba polgármestert kellett alakítania, hallatlan mulatságos fintorokat vágott, összehúzta a szemét, ráncolta az orrát, raccsolt, nyafogott… Maga olvasás közben nem nevetett; de mikor a hallgatók (Pantaleone kivételével, aki felháborodva tüstént kiment, mihelyt „quel ferroflucto Tedescó”-ra [erre az átkozott németre] fordult a szó) – mikor a hallgatók egyszerre felcsapó hahota kitörésével szakították félbe, könyvét a térdére eresztette, s maga is csengő hangon nevetett, fejét hátravetve, fekete fürtjei puha gyűrűkben ugráltak a nyakán és a nevetéstől rázkódó vállain. De mihelyt nevetése megszűnt, rögtön felvette a könyvet, s újra megfelelő kifejezést adva az arcának, komolyan folytatta az olvasást. Szanyin nem győzte eléggé csodálni, különösen az lepte meg, milyen csoda segítségével tudott ez az eszményien szép arc egyszerre olyan komikus, néha szinte közönséges kifejezésűvé változni. Kevésbé sikerült Gemmának a fiatal lányok – az úgynevezett „jeunes premičres”-ek – szerepének olvasása, különösen a szerelmi jeleneteké; maga is érezte ezt, s ezért a gúny egy könnyű árnyalatával olvasta, mintha nem hitt volna ezekben a rajongó esküdözésekben s magasztos dikciókban, melyektől egyébként – a lehetőség szerint – a szerző is tartózkodott.

Úgy elrepült az este, hogy Szanyin észre sem vette, s csak akkor jutott eszébe, hogy el kell utaznia, mikor az óra tízet ütött. Felugrott a székről, mintha megszúrták volna.

–Mi lelte? – kérdezte Frau Lenore.

–De hiszen nekem ma Berlinbe kellett volna utaznom, már a helyjegyet is megváltottam a postakocsira!

–S mikor indul a postakocsi?

–Fél tizenegy órakor.

–No, azt már nem éri el – jegyezte meg Gemma. – Maradjon csak… olvasok még.

–Az egész árat kifizette, vagy csak foglalót adott? – érdeklődött Frau Lenore.

–Az egészet kifizettem! – sopánkodott bús arcfintorítással Szanyin.

Gemma ránézett, egyet hunyorított, s elnevette magát, de az anyja megdorgálta érte.

–Egy fiatalembernek kárba vész a pénze, és te nevetsz ezen!

–Kicsiség – felelte Gemma –, ebbe nem megy tönkre, mi majd igyekszünk megvigasztalni. Iszik egy kis limonádét?

Szanyin megivott egy pohár limonádét, Gemma ismét hozzáfogott Malz olvasásához, s ismét úgy ment minden, mint a karikacsapás.

Tizenkettőt ütött az óra. Szanyin búcsúzni kezdett.

–Most aztán pár napig Frankfurtban kell maradnia – mondta neki Gemma. – Miért sietne el innen? Jobban más városban sem érezheti magát. – Pár pillanatig hallgatott. – Nem, igazán nem – tette hozzá és elmosolyodott. Szanyin nem felelt, s arra gondolt, hogy már csak üres erszénye miatt is Frankfurtban kell maradnia, míg egyik berlini barátjától, akitől pénzt kér, válasz nem érkezik.

–Maradjon, maradjon – biztatta Frau Lenore. – Megismertetjük Gemma vőlegényével, Karl Klüber úrral. Ma nem tudott eljönni, mert nagyon el van foglalva a boltjában… látta bizonyosan a Zeilén a legnagyobb posztó- és selyemkereskedést… Nagyon fog örülni, ha bemutatkozhatik önnek.

Szanyint ez az értesülés – Isten tudja, miért – kissé meghökkentette. „Micsoda boldog vőlegény!” – villant át a lelkén. Nézte Gemmát, s mintha valami gúnyos kifejezést fedezett volna fel a szemében. Búcsúzni kezdett.

–Holnap látjuk? Ugyebár, holnap látjuk? – kérdezte Frau Lenore.

–Holnap látjuk! – mondta Gemma, nem kérdő, hanem állító hangsúllyal, mintha ez nem is lehetne másképp.

Emil, Pantaleone és Tartaglia, a pudli, elkísérték az utcaszögletig. Pantaleone meg nem állhatta, hogy ki ne fejezze méltatlankodását Gemma felolvasásával kapcsolatban.

–Hogy nem restelli magát! Grimaszkodik, sivalkodik – una carricatura! Megjátszhatná Meropét vagy Klütaimnesztrát, valami felségest, tragikust, de ehelyett valami undok német nőt utánoz! Hát így én is tudok… Merc, herc, szmerc –tette hozzá rekedten, előrelökve arcát s ujjait szétterjesztve. Tartaglia megugatta, Emil pedig hangos nevetésben tört ki. Az öreg ridegen hátat fordított.

Szanyin visszatért a Fehér Hattyú fogadóba (holmiját otthagyta a közös teremben); meglehetősen zavart volt a lelke. Ezek a német–francia–olasz beszélgetések csak úgy zsibongtak a fülében.

–Menyasszony! – suttogta, már az ágyban fekve, a számára kijelölt szerény szobácskában. – Milyen szép az a lány! De miért maradtam itt?

Másnap azonban levelet küldött berlini barátjának.8

Még el sem készült az öltözködéssel, amikor a pincér jelentette, hogy két úr keresi. Az egyik Emil volt; a másik igen jó megjelenésű, mutatós, szép szál fiatal férfi: Karl Klüber, a szépséges Gemma vőlegénye.

Feltehető, hogy ebben az időben Frankfurt egyetlen boltjában sem volt még egy ilyen udvarias, illedelmes, tekintélyes és nyájas első segéd, mint Klüber úr. Öltözetének kifogástalansága egy szinten állt magatartásának méltóságával és modorának eleganciájával, mely angolosan merev és fegyelmezett volt (két évet töltött Angliában), de mégis elbűvölő! Az első pillantásra tisztában lehetett vele az ember, hogy ez a szép, kissé szigorú, remek nevelésű, kitűnően mosakodott ember megszokta, hogy engedelmeskedjék a feletteseknek, s parancsoljon az alantasoknak, s hogy boltjának pultja mögött még vevőiben is tiszteletet keltett maga iránt! Becsületességének csodálatos méreteiben egy pillanatig sem lehetett kételkedni: csak rá kellett pillantani erősen kikeményített gallérjára! A hangja is olyan volt, amilyent várni lehetett tőle: tömör és magabiztosan csengő, de nem nagyon erős, sőt valami gyöngédség is volt a színében. Ez a hang különösen alkalmas volt arra, hogy az alája rendelt segédeknek utasításokat adjon: „Mutassa meg azt a lyogni vég bársonyt, a vöröset!” Vagy: „Adjon széket a hölgynek!”

Klüber úr azzal kezdte, hogy bemutatkozott, miközben olyan nemesen hajtotta meg a derekát, olyan kellemes mozdulatot tett a lábával, s olyan udvariasan ütötte össze a két sarkát, hogy az embernek feltétlenül ezt kellett gondolnia: „Ennek az embernek a fehérneműje is, a lelki minősége is elsőrangú!” Kesztyűtlen jobb kezének a gondozottsága (a svéd kesztyűbe bújtatott bal kézben a tükrözés fokáig kifényesített kalapját tartotta, melynek fenekén másik kesztyűje volt) – gondozottsága jobb kezének, melyet szerényen, de határozottan nyújtott oda Szanyinnak, meghaladott minden valószínűséget: minden egyes köröm maga volt a tökéletesség! Azután a legválogatottabb német szavakkal kijelentette, hogy tiszteletét és háláját óhajtotta kifejezni a külföldi úr iránt, aki olyan komoly szolgálatot tett jövendőbeli rokonának, menyasszonya öccsének; közben bal kezével, melyben a kalapot tartotta, Emil felé tett mozdulatot, aki mintha elszégyellte volna magát, elfordult s a szájába dugta ujját. Klüber úr még hozzátette, hogy boldog lenne, ha ő is abba a helyzetbe juthatna, hogy a külföldi úrnak valami szívességet tegyen. Szanyin azt felelte, szintén németül, nem minden erőfeszítés nélkül, hogy nagyon örül… s hogy amit tett, jelentéktelen dolog… s arra kérte látogatóit, hogy foglaljanak helyet. Herr Klüber megköszönte, s frakkjának két szárnyát szétvetve, egykettőre leereszkedett egy székre, de olyan könnyen ereszkedett le, s olyan nem-tartósan ült rajta, hogy lehetetlen volt meg nem érezni: „Ez az ember csak udvariasságból ült le, s rögtön megint felrebben!” S valóban azonnal fel is rebbent, s lábával kétszer szégyenlősen topogva, mintha táncolna, kijelentette, hogy nagy sajnálatára nem maradhat tovább: sietnie kell a boltba – első az üzlet ügye! De mivel holnap vasárnap van, Frau Lenore és Fräulein Gemma hozzájárulásával kirándulást rendez Sodenbe, melyre van szerencséje a külföldi urat meghívni, s remélni meri, hogy nem vonakodik jelenlétével szebbé tenni a kirándulást. Szanyin nem vonakodott szebbé tenni azt, és Klüber úr még egyszer ajánlotta magát, s kellemesen megvillantva zsenge-borsószínű pantallóját s éppoly kellemesen csikorgatva vadonatúj cipőjének a sarkával, kiment.