Kapitány Ágnes

Kapitány Gábor

Beszélő házak

Lakásaink szimbolikája

Magyarország, 1990-es évek

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Bevezetőül

Kívülről...

Az elhelyezés

Magaslat és méret

Környezet és közeg

Kert, udvar

Ember és természet összekötője

Minták

Presztízkifejezés, kultúraátvétel

Kert-építés

Haszonkert

Fák

Falu és város kölcsönhatása

Egyén és külvilág viszonya (kommunikáció és bezárkózás)

Kertelemek

Még egyszer nyitottságról-zártságról

Határképzés és határátlépés: kerítés, fal, kapu

Kerítés

A kerítéshez kapcsolódó berendezések

Kísérletek az elzárkózás emberibbé tételére

Úton a ház felé

A ház határvonalán

A tornác

Tornyok, teraszok, tetők; lépcsők és lépcsőházak

Erkély, terasz, veranda

Tető a fejünk felett

Torony, vár, kastély

Lépcsők kívül és belül

A ,,KINT” ÉS A ,,BENT”

A szobák

Belépés, előszoba

Nappali, szalon, fogadószoba, társalgó

Hálószóba

Gyerekszoba, gyerekvilág

Vendégszoba, ,,nagymamaszoba”, cselédszoba

Vendégszállás

Cselédszobák

,,Nagymamaszobák”

Kamaszszoba, ,,rumliszoba”

Dolgozószoba

Egyéb helyiségek

Konyha, kamra, tálaló, étkező (= a test táplálásának helyiségei)

A kamra…

Fürdőszoba, WX, uszoda, szauna, ,,konditerem” (= a test ápolásának helyiségei)

Pince, padlás, garázs, műhely (= tároló– és szolgáltatóhelyiségek)

A pince…

…A padlás…

…És a gardrób…

Tárgyak, berendezések, egyéb hatások

A lakás tárgyi elemei

Mennyezet, fal padló

Galéria, oszlop, belső lépcső

Ablakok, ajtók

Függönyök

Ágyak

Asztalok

Szekrény, komód, almárium

Ülőbútorok

Polcok, posztamensek, bárpultok

Fűtőberendezések

Elektromos berendezések

Háztartási eszközök

Elektronikus eszközök, híradástechnika, tévé, rádió, számítógépek, telefon

Zeneeszközök

Sporteszközök

Könyvek

Képek, fotók, szobrok, egyéb dísz funkciójú tárgyak

Szövegek a lakásban

Szimbolikus tárgyak

Gyűjtemények

Élőlények a lakásban

Virágok, növények

Állatok

Fizikai hatások szerepe a lakás jellegének alakulásában

Világítás, fényesség

Hangok, szagok, levegő

Víz

A berendezés egész, összhatás

Esztétikai törekvések

Egzotikum

,,Luxus”

,,Világteremtés”

Vallás, népiség és egyéb ideológia a tárgyakban

Elhanyagolás, rendetlenség

Lakásmód, lakáshasználat

A tér felosztása és használata

Szobabeosztás

Térhasználat

Mozgások

Ételhasználat (étkezések)

Tárgyhasználat

Funkciók

Nem-lakó tevékenységek

A nyaraló

A lakók. Emberek a lakásban

Kik használják a lakást?

Kitől függ a lakás karaktere?

Mit tartanak fontosnak lakásaikban a lakók?

Miért (és főleg) hogyan változtat lakást az ember?

A lakások létrehozásáról…

Építés

,,Csere”

Átalakítás

Általános tendenciák

Függelék

A megfigyelés és elemzés alkalmazott szempontjai, irodalom

I. Hogyan elemezzünk lakást?

II. Hogyan elemzünk lakást?

Bibliográfia

Filmográfia

Bevezetőül

Ez a könyv azoknak készült, akiket nemcsak az érdekel, hogy milyen egy lakás, hanem az is, hogy miért olyan?

Hogyan tükrözik a lakás egyes részei a lakásban élő férfiak és nők, felnőttek és gyerekek viszonyait? Hogyan lehet megtudni a tárgyak elrendezéséből, hogy ki a domináns személyiség a családban? Miért tartunk ma egészen másféle konyhát szépnek, egészen másféle fürdőszobát megfelelőnek, mint szüleink nemzedéke? Miért jelenik meg egyik ismerősünk lakásában japán tatami, miért borítják el a másikét inka vagy afrikai, a harmadikét magyar népművészeti tárgyak? Mi mindent fejezhet ki egy ágy? Mitől változnak meg ablakaink évszázadok óta négyszögű formái, miről tanúskodik a boltívek, az oszlopok divatja? Miért építenek ma másféle kerítéseket, mint harminc évvel ezelőtt, és miért éppen ilyeneket? Van-e változás abban, és ha igen, miért, ahogyan erkélyeinket használjuk? Hogyan függ össze a kőzetgyűjtés divatja a fürdőszobai növények megjelenésével és az étkezési szokások változásaival? Mi mindenben tükröződik az a mentalitásváltozás, amit ,,polgárosodásnak” szoktunk nevezni? Mi mindent lehet tehát kiolvasni lakásaink arányaiból, jellegzetes tárgyaiból és ezek összhatásából; abból, ahogyan használjuk e tárgyakat és lakásunk tereit?

A lakásmód évezredek óta változik; helyesebben lakásnak és lakásmódnak is vannak egyfelől évezredek óta állandó, az emberi pszichikum sajátosságait tükröző, másfelől kor- és társadalmiréteg-sajátosságokat kifejező, változó elemei. Ennek megfelelően a tudományos igényű feldolgozások között is vannak olyan megközelítések, amelyek a lakásmód-lakáshasználat pszichológiai oldalával (az ember rendhez-rendetlenséghez való viszonyával, a lakáshoz fűződő igényeivel, érzelmeivel) foglalkoznak; vannak olyanok is, amelyek a lakáshasználat szociológai különbségeit, változásait vizsgálják (milyen különbségek vannak az egyes életkori, jövedelmi, foglalkozási, lakóhely szerinti stb. csoportok lakásai között); illetve amelyek a lakás és lakásmód történetét követik végig.

Mi a továbbiakban mindezekkel a kérdésekkel legfeljebb érintőlegesen foglalkozunk, az olvasót a bőséges szakirodalomhoz utalva. Nem azt vizsgáljuk tehát, hogy ma Magyarországon hányféle módon is élünk lakásainkban, hogy miképpen különülnek el egymástól az egyes társadalmi csoportok, nem is azzal a folyamattal foglalkozunk, ahogy az évszázadok során a mai állapotok kialakultak, s nem is arra vagyunk elsősorban kíváncsiak, hogy a lakók pszichikumának alakulásában milyen szerepet játszik a lakás. Ember és lakás viszonyához, a lakáshasználat kérdéseihez kulturális antropológiai szemszögből közelítve – a lakásmódot mint a kultúra részeként működő, ugyanakkor a kultúra egészét tükröző jelenségcsoportot vizsgálva – egyrészt azt szeretnénk megragadni, hogy egy konkrét pillanatban, a kilencvenes évek Magyarországán milyen lakásmód-változások a jellemzőek, mi minden változik lakásainkban, másrészt e változások jelzései alapján arról próbálunk következtetéseket levonni, hogy egy-egy korszakban mi minden lehet a lakást formáló attitűdök mögött, s így mit jelképeznek, milyen kortendenciákra utalnak (a tárgyi szimbólumok nyelvén) a ma megfigyelhető változások?

A jelen változásairól szólván egy meghatározott réteg lakásmódja áll elemzésünk fókuszában: a középosztály azon csoportjaié, amelyek a lakáskialakítás, lakáshasználat szempontjából a leginkább tekinthetők mintaadónak – az általunk részletesen elemzett 248 lakás nagyobb része ebbe a kategóriába sorolható, ha közöttük szerepelnek is más rétegek lakásai is. A felsőbb rétegek elvben még meghatározóbbak lennének, ám tapasztalataink szerint e rétegek életmód-sajátosságai a többség számára már inkább egyfajta extrémitást, egzotikumot jelentenek, mint mintát; illetve a felső réteg lakásaiban megjelenő új tendenciák is elsősorban a változásokhoz leginkább igazodó középrétegek közvetítésével terjednek azután tovább. A társadalmi létrán a középrétegek ,,alatt” elhelyezhető csoportok tagjainak gyakran nincsenek anyagi lehetőségeik lakáselképzeléseik, vágyaik megvalósítására, az új építészeti, lakáshasználati divatok pedig nagyrészt nem, vagy csak késve jutnak el közéjük, így a kor aktuális változásainak a tanulmányozására az ő lakásaik kevésbé alkalmasak. Mindezt figyelembe véve számunkra célszerűnek tetszett a kor változásait e mintaadó középrétegek lakásaiban megragadni, személyes megfigyeléseink érvényességét lakásokkal, lakberendezéssel foglalkozó folyóiratok – Lakáskultúra, Otthon, Szép házak, Átrium – teljes évfolyamainak átnézésével kontrollálva.

Éppen ezért már itt elöljáróban is hangsúlyoznunk kell, hogy természetesen amiről beszélni fogunk, az nem az ,,átlagos” magyarországi lakás, hogy a bemutatandóak közül számos lakáshasználati sajátosság vagy változás is igen széles rétegek számára egyelőre megvalósíthatatlan – s ezért irritálóan idegen. Több fürdőszobás otthonokról olvasni-hallani olyan lakásokban, ahol legfeljebb a konyhában lehet mosakodni; porcelángyűjteményekről ott, ahol legfeljebb újságkivágás díszíti a falat, gyerektársalgóról, amikor hatan-heten hálnak egyetlen szobában; a családi villák világáról egy olyan társadalomban, amelyet a hajléktalanok elkeserítően nagy tömege övez – mindez sokakból nem válthat ki egyebet, mint szociális indulatokat. Korszakunk egyik jellemzője éppen a társadalom szociális szétnyílása, fragmentálódása és kasztosodása, s a valós összkép bemutatásához feltétlenül hozzátartoznék az emberhez méltó életfeltételek súlyos hiányainak ábrázolása is. De mint említettük, e könyv nem vállalkozik arra, hogy teljes társadalmi összképet adjon – a domináns csoportok életformája viszont (s ez a lakásmódra is érvényes) minden korszakban meghatározó: mintaként vagy legalábbis viszonyítási pontként is működik. A lakásmód esetében mindez különösképpen érvényes. A lakás – illetve a világhoz való szimbolikus viszony, ami a lakásmódban is kifejeződik – az emberi szükségletek változásának tükre, s e szükségletek alakulása mindig előbbre jár az általános lehetőségeknél; az emberhez méltó, az emberi szükségletek adott szintjének megfelelő életformát pedig nem a mindenki számára éppen elérhető minimumból, s nem is az átlagosból, hanem abból a szintből lehet meghatározni, amelynek – a kor emberének vágyai szerint – mindenki számára elérhetőnek kellene lennie. Mivel a változások elsősorban ezekben a lakásokban jelennek meg – ha a ,,kor” szellemét kívánjuk tetten érni, azt talán legsikeresebben éppen e közegben, a mintaadó, a változásokat kezdeményező (felső) középrétegek lakásait és lakáshasználati módjait vizsgálva tehetjük.

Az anyaggyűjtés egy szakaszán azt a módszert választottuk, hogy – mivel az adott időszakban történetesen valóban lakást kerestünk – a vizsgálati mintánkba eső kategóriájú lakáshirdetések nyomán potenciális vevőként tekintettünk meg különböző, saját igényeinket és lehetőségeinket olykor persze jócskán meghaladó lakásokat is, amelyeket azután a Mellékletben részletezett szempontok szerint elemeztünk. A részt vevő megfigyelés ezen vagy ehhez hasonló módszereit alkalmazva a kutató számára egyszerre adottak a külső megfigyelő és a belülről érintett résztvevő nézőpontjainak előnyei – de a szerep kettősségéből adódó nehézségek is. Másutt leírtuk már, hogy véleményünk és tapasztalataink szerint igen termékeny az olyan tudományos elemzés, amelynek tárgyában az elemző valamilyen módon személyesen is érintett; a ,,kellemes és hasznos” vegyítése ebben az esetben azt is jelentette, hogy gazdag megfigyelés-anyagot gyűjthettünk egy – különben bizalmatlanság övezte – területen, s a szituáció (kérdések, megfigyelés) mentes lehetett minden mesterkéltségtől. Végül is az általunk személyesen gyűjtött adatok legalább felére ezen az úton tettünk szert. (Efféle módszer azonban kutatásetikai megfontolások alapján természetesen csak abban az esetben ajánlható, ha a kutató a feldolgozás során valóban függetleníteni tudja magát a személyes érdekeltség, elfogultság, érintettség szempontjaitól, és – az életbeli szerepből a kutatás, a kutatásból az életbeli viszony mozzanatait száműzve – az orvosi, papi, pszichológusi titoktartás módján képes biztosítani a kutatása által érintett emberek és csoportok intim szférájának, személyiségi jogainak védelmét).

A ,,mintaadó” kifejezést értékmentesen használjuk. Nem foglalunk állást abban, hogy ezek a minták ,,jók”-e vagy ,,rosszak”; vagy ahogy a lakáselemzés irodalmában gyakran felmerül: funkcionálisak-e vagy sem. A kulturális antropológia oldaláról közelítő megfigyelő számára evidencia, hogy a kulturális minták kultúra- (és szubkultúra-) függőek, s kultúrafüggő maga a ,,funkcionalitás” fogalma is: ami itt és most funkcionális, az máskor és másutt nem az; a kérdést tehát úgy érdemes feltenni, hogy milyen szempontból funkcionális valami, és mi mindenre utal? Így tehát azt se várja tőlünk az olvasó, hogy állást foglalunk abban, hogy egy-egy lakás vagy lakáshasználati mód esztétikusabb-e a másiknál (egységes vagy eklektikus, ízléses vagy ízléstelen stb.): az ilyen állásfoglalásokból, lakáshasználati tanácsokból is igen széles körű irodalom áll rendelkezésre. Mi éppen abból indulunk ki, hogy mindenfajta lakáskialakítás jó valamire, minden választás kielégít valamilyen funkciót, minden lakáshasználati mód mögött kimutathatók valamilyen világkép, valamilyen értékrendszer szempontjai; és éppen az az érdekes, hogy a lakás és a lakáshasználat melyik eleme mire jó, megjelenéséből milyen világkép-, értékrendszer-, attitűd- stb. sajátosságokra lehet következtetni?

A főbb változási irányokról szólván elsősorban azokra gondolunk, amelyeket a megfigyelő a kor egészen más típusú jelenségeiben is regisztrálhat, vagyis amelyekben nem csupán egy-egy egyéni ötlet megvalósulásáról, hanem a kor szemléletéből következő változásról van szó – ami persze közvetlenül mindig az egyes egyének konkrét döntéseiben, lakás-alakítási akcióiban ölt testet – s amelyekből éppen arra következtethetünk, hogy melyek is a mi korunk, a kilencvenes évek, az ezredforduló – többek között a lakásmódban is megragadható – jellegzetességei?

A változások nagy része nem tudatos; célunk nem is annak felgyűjtése, hogy a lakások kialakítói, használói mit gondolnak arról, hogy lakásuk miért olyan, amilyen, vagy mennyire vannak vele megelégedve – minderre egy fejezet erejéig fogunk csak kitérni –, hanem elsősorban az eredményre koncentrálunk, arra, hogy leírjuk és értelmezni próbáljuk a lakásokban megfigyelhető legérdekesebb új fejleményeket. Míg a lakásmódok között elemzési szempontból nem ismerünk el semmiféle hierarchiát, vagyis azt sem tartjuk számunkra használható kérdésfelvetésnek, hogy ,,javul” vagy ,,romlik”-e a helyzet; a változásokat vizsgálva óhatatlanul a ,,honnan hová” kérdésével kell foglalkoznunk, vagyis meg kell állapítani azt is, hogy mi felé, milyen korábban nem vagy kevésbé tapasztalt fejlemények felé látszik haladni a ,,kor”, és hogy ez mit jelent.

Az általunk nyújtott látlelet a kilencvenes évek Magyarországáról szól, a bemutatott sajátosságok nagy része azonban nem specifikusan magyar: Európa többi országában, sőt, a többi kontinensen is a lakáskialakítás és a lakáshasználat sok hasonló mozzanatával találkozhatunk. A más kultúrákból származó, azokat belülről ismerő olvasóinkra bízzuk, hogy különválasszák: melyek azok az elemek, amelyek másutt mégiscsak másként vannak, amelyek tehát így az általunk megfigyelt világ egyedi, speciálisan magyarországi jellemzői; melyek a század végi ezred végi kortendenciák, s melyek a lakáskialakítás-lakáshasználat azon jellegzetességei, amelyek koroktól is nagyjából függet lenül jellemzik az emberi lény viszonyát hajlékához? Egy részvizsgálat keretében foglalkoztunk a lakáshasználatot befolyásoló (nyugati) minták egy konkrét és közvetlenül megfigyelhető példájával, a Nyugat-Dunántúl ház-, illetve lakáshasználati szokásaiban megfigyelhető osztrák hatással, ennek eredményeit is beépítettük könyvünkbe.

Könyvünk most következő fejezeteiben kívülről befelé haladunk a házak-lakások sajátosságainak leírásában – ezek: a ház körül, illetve a házon és a házban található épület- és térelemek, a lakást alkotó helyiségek, az egyes helyiségeket kitöltő berendezési és használati tárgyak, a lakásban elhelyezett élőlények, valamint a lakásmódot befolyásoló egyéb körülmények mint a lakás összhatásában részt vevő tényezők. Ezután, kitérve az összhatásban szintén szerepet játszó használatmód egyes jellemzőire is, röviden összefoglaljuk, hogy mit értékelnek lakásaikban a lakók, illetve mi késztetheti őket a lakásváltoztatásra. Végül megkíséreljük összefoglalni mindazt, ami a bemutatott jelekből következik. A Függelékben érintjük a szakirodalmi előzményeket, és itt soroljuk fel saját vizsgálati – megfigyelési és elemzési – szempontjainkat is, amelyek alapján a könyv állításait megfogalmaztuk.

Ezúton mondunk köszönetet azoknak az építész, belsőépítész, kertmérnök szakembereknek, barátainknak, akik tapasztalataikkal, értékes észrevételeikkel gazdagították, módosították a mi antropológusi szempontból megfogalmazott állításainkat. Külön köszönettel tartozunk Ekler Dezsőnek, Kőszeghy Attilának és Karlóczai Eszternek, valamint a kötetet gondozó Slemmer Lászlónak tanácsaikért, inspiráló gondolataikért és megfigyeléseikért. Sokat köszönhetünk hallgatóinknak is az ELTE BTK Kulturális Antropológia szakán, ahol e könyv témájának alapjai kirajzolódtak.

Általános tendenciák

Lakásaink elemzése (azaz: elemekre bontó értelmezése) során a fentiekben igyekeztünk számba venni mindazokat az összetevőket, amelyek szerepet játszanak a lakások szimbolikájának alakulásában. Sok olyan jelenségről is szó esett, ami a lakások elsődleges funkciója: a ,,fedél a fejünk felett”, a minél kényelmesebb otthon praktikus céljai szempontjából fontos. De e praktikus célok eléréséhez is igen sokféle út vezet, s hogy ki melyiket választja, jellemző lesz rá. A praktikus célokhoz pedig egyéb megfontolások társulnak, s a lakás – azon kívül, hogy helyiségek, tárgyak és a bennük-velük folytatott tevékenységek rendszere – mindenképpen szimbólumok rendszerévé is válik. Beszéltünk a helyiségekről, a tárgyakról és ezek használatáról; a lakások lakóiról és azokról a szubjektív aktivitásformákról, amelyekkel e lakók a lakásokhoz viszonyulnak; a lakás értékelésének, megítélésének szempontjairól és a lakáshoz jutás, illetve a lakás átformálásának módjairól; a lakás szimbolikájának – s egyáltalán: annak, hogy végül is miért olyanok a lakásaink, amilyenek – mindez lényeges alkotórésze.

Majdnem minden jelenség többrétegű. Van egy konkrét jelenségszintjük, amelyre figyelve észrevehetjük például, hogy a lakásokban szaporodnak a növények. Van azután egy olyan rétegük, amelynek alapján általánosabb törekvések részeként írhatjuk le őket. (A növények példájánál maradva: megállapíthattuk, hogy a lakások kialakítóit olykor az vezeti, hogy egy számukra megfelelő, nekik tetsző külön ,,világot” hozzanak létre, s például a délszaki növények segíthetnek az egzotikus légkör, az elképzelt ,,világ” megteremtésében). A jelenségek tartalmának és formai jegyeinek jelentésére koncentrálva megnyílhat egy következő szint: a világkép jelentésrétege, megmutatván egyes kortendenciák vagy rétegtörekvések lényegét: a növények lakásokban való szaporodása ezen az értelmezési szinten a természethez való viszony átértékeléséről, a természet felértékelődéséről beszél. (Egyes növények pedig – ha meghatározott társadalmi csoportok alkalmazzák őket – a szociális szimbólumok jelrendszerében e csoportok jelképeivé is válnak.)

Persze a jelenségek nem mindig szimbolikusak, s nem is mindig tükrözik a lakás lakóinak szemléletét. Van, aki örökölt egy környezetet, a másikat gazdasági kényszerek késztetik ilyen vagy olyan megoldások elfogadására, a harmadik nem saját ízlését, csak a divatot követi. Jogos-e hát a ténymegállapításon túlmenő következtetés (például a lakók világképére vonatkozóan)? Bizonyos megszorításokkal mindenképpen jogos. Mert – mint korábban megállapítottuk – aki örököl egy tárgy környezetet, az is dönt: kicseréli-e, elfedi-e, eltakarja-e vagy változatlanul hagyja? A döntés már őt fogja jellemezni. Ha egy ember anyagi javainak szűkössége behatárolja is azt, hogy mekkora térben, milyen tárgyi színvonalú környezetben élhet, ő is többféle döntést hozhat. A szubjektív térélmény különböző megoldásokkal akkor is növelhető, ha maga a tér nem. Ugyanazok a tárgyak elrendezésüktől, karbantartásuktól függően éppúgy áraszthatnak derűs otthonosságot, mint a lepusztultság vigasztalan érzését. Természetesen jobbak a lehetőségei annak, aki palotában él, mint aki kunyhóban, de még hajléktalanok konténer- vagy odú-,,lakásában” is láthatunk komoly és viszonylag eredményes erőfeszítéseket az otthonérzés megteremtésére. (Lásd erről Füredi Zoltán többszörös díjnyertes dokumentumfilmjét, a Villanegyedet.) Az, hogy ki melyik utat választja, megint csak jellemző lesz rá. Mint ahogy a divat követése – vagy nem követése – is az egyént jellemző választás dolga.

A tárgyi környezet tehát az esetek túlnyomó részében igenis valamilyen szemlélet, valamilyen mentalitás kifejeződésének, az egyén, illetve egy-egy társadalmi csoport szimbolikus reprezentációjának, valamilyen sajátossága (vagy sajátosságai) tükröződésének (is) tekinthető. Hogy a következtetések kellőképpen megalapozottak legyenek, a jelenségek értelmezése előtt azért két kontrollmódszert mindenképpen érdemes alkalmazni. Egyrészt fontos megvizsgálni, hogy az adott jelenséggel rokonítható egyéb tendenciákat is találunk-e, akár az illető egyén életének más területein (például ha a ,,bezárkózás”, a bizalmatlanság nemcsak a magas kerítésben és a ház védelmi berendezéseiben nyer kifejezést, hanem például a telefon titkosításában, az interperszonális kommunikáció távolságtartó stílusában stb.), akár a megfigyelt lakás más pontjain. (Például következetes, az egyént/családot alapvetően jellemző rendszeretetről akkor beszélhetünk egy lakásban, ha annak minden meghatározó helyisége ,,elvágólagosan” rendezett; amennyiben ez csak egyes helyiségekben jellemző, a különbségek, a helyiségek eltérő ,,jelentése” lesz a fontosabb tény.) Ha egy ember életének különböző területein hasonló jelenségekkel találkozunk, akkor az, ami e jelenségekben közös, az nagy valószínűséggel jellemző lesz az egyénre.

A másik kontrollmódszer a tárgyi világ szimbolikájának értelmezéséhez a használatmód megfigyelése. Hiába vélünk valamit presztízstárgynak, ha használója nem annak kezeli; tárgy és használat, tér és használat együtt, egymásra vonatkoztatva kap szimbolikus jelentést.

A különböző színhelyeken, különböző lakásokban ismétlődő jelenségek felvetik a ,,gyanút”, hogy valamilyen csoport- vagy korjellemzőről van szó. Hogy a kettő közül melyikről (vagy mind a kettőről), azt csak úgy lehet megállapítani, ha a jelenség felbukkanását szembesítjük azokkal a körülményekkel, amelyek között viszont ez a jelenség nincsen jelen. Ha egy helyiségtípus, egy tárgy vagy egy használatmód egy meghatározott társadalmi csoport körében nagy gyakorisággal megfigyelhető, más csoportok körében azonban hiányzik, akkor valószínűsíthetjük, hogy réteg-, illetve csoportjellemzővel állunk szemben. Ha a jelenségcsoport felbukkanása és/vagy eltünedezése történelmileg behatárolható, vagyis meg tudjuk határozni, hogy melyek azok a korszakok, amikor még és/vagy már az a jelenség nincsen jelen, akkor a jelenséget nagy biztonsággal korszakjellemzőnek minősíthetjük.

Minthogy bizonyos új tendenciák először csak egyes társadalmi csoportokban jelennek meg, nem ritka, hogy egy jelenség egyszerre csoport- és korjellemző. Érdemes egyébként mindig megvizsgálni a dolgok másik oldalát is: nemcsak azt, hogy egy korszakban vagy egy csoportban melyek a jellemző jelenségek, hanem azt is, hogy mely – másoknál, más korszakokban – megfigyelhető jelenségek hiányoznak: az új jelenségek gyakran ugyanis éppen ezeknek a hiányzó elemeknek a helyére lépnek. Itt is érvényes az, hogy az egy irányba mutató jelenségek biztosabbá teszik a tendenciát: amikor a ,,középkor reneszánszáról” beszélünk, ebben egyszerre támaszkodhatunk a lakás számos elemében megfigyelhető divat megannyi elemére (tornyok, ,,középkori” gyógynövénykertek, baldachinos ágyak, dézsafürdőkád, egy térben alvás stb.), s hogy valóban korjellemzőről van szó, ezt megerősíthetik az élet más területeiről származó tapasztalatok (,,középkori vendéglők” népszerűsége, várjátékok rendezése, lovagrendek alakulása, a ,,boszorkányság” kultusza, a ,,fantasy” műfajában egy fiktív középkor felé fordulás és a valóságos középkor ,,titkainak” feszegetése, a makrokozmosz=mikrokozmosz szemlélet és sok más középkori hiedelem feléledése, és a sor még hosszan folytatható).

Azt pedig, hogy mire érdemes jelentőségteljes jelenségként odafigyelnünk, azt mennyiségi és minőségi változók egyaránt jelzik. Azt kell megfigyelni, hogy mely helyiségekben a legnagyobbak a változások (láttuk például, hogy a kilencvenes években többek között a konyha és a fürdőszoba, részben a hálószoba ilyen helyiségek); milyen tárgyak kerülnek előtérbe az egyes helyiségekben (gondoljunk például a világítótestek, a kandallócserépkályha, a zongora fentebb említett szerepére, vagy a természetből származó tárgyak gyűjteményeire); milyen új tevékenységformák jelennek meg (például a konditermekben megjelenő jellegzetes testmozgásformák; a fondue vagy raqlet köré szervezett társasági vacsorázgatások stb.); mely térrészletet, tárgyat, tevékenységformát övez a legtöbb presztízs, melyek kapnak kiemelést. Mindezek a jelek arra utalhatnak, hogy ezeknek a lakáselemeknek, illetve az e lakáselemekben szimbolizálódó funkcióknak és viszonyoknak az adott korszakban, illetve az adott társadalmi csoport körében vagy az adott egyén/család számára megnőtt a jelentőségük.

Ha mármost megkíséreljük befejezésül kiemelni, hogy az általunk vizsgált lakásokban végül is mely jelenségeket látjuk a korra (a huszadik század kilencvenes éveire) legjellemzőbbeknek, a minden ilyen összefoglalásban rejlő veszélyt (a lényeges vagy később lényegesnek bizonyuló dolgok kihagyását vállalva), az alábbi sajátosságokat emelhetjük ki – abban reménykedve, hogy ami fontos korjellemző most esetleg kimarad, azok nagy részét az olvasó az eddigiekben számba vett, de most újra nem említendő jelenségek között megtalálja:

1.

Mindenképpen jelentősnek kell tartanunk a lakások (az optimálisnak tartott, az átlagos és a legnagyobb lakások) méretének növekedését.{1} Ez elvben természetes, az emberi igények rendre növekszenek, mégis vannak korszakok, társadalmak, amelyekben (helyszűke miatt, felső határok elérése következtében vagy egyenlősítő – középre rendező – társadalomszervezési elveknek köszönhetően) stagnálnak vagy csökkennek is az említett méretek. Ha egy társadalom a lakásméretek növekedésének fázisában van, az egyúttal további három dolgot is jelent: egyrészt azt, hogy az adott társadalom nem érte még el lehetőségei csúcspontját; másrészt hogy olyan társadalomról van szó, amelyben a privát szféra, az egyének magánléte teret kap; sőt, s ez a harmadik: a társadalom-közösség-egyén viszonyban az utóbbi szerepe, aránya növekszik.

2.

A másik, amit már az elején kiemeltünk: korjellemző a látvány, a panoráma fontosságának fokozódása is (a lakóház magaslati fekvésének felértékelődése, az ablakok méretének vagy számának növekedése stb.). A panorámának azt a szimbolikus jelentőségét hangsúlyoztuk, hogy a magasabb rálátás, a látvány birtoklása státusnövelő hatású, vagy már lezajlott státusemelkedést mutat. De a panoráma értéknövekedésében mindenképpen szerepe van a tájjal való kapcsolat felerősödött igényének; a magaslati elhelyezkedést pedig sok esetben nemcsak a kedvező térérzet, hanem némi misztikum is vonzóvá teszi. (Például: a magaslat, mint a földi és az égi szféra találkozásának helye.)

3.

A tájjal, a természettel való kapcsolat fokozódó igénye a természet általános felértékelődésének tendenciájába illeszkedik. Ebben a számos jelenségben kifejeződő tendenciában (kiköltözés a ,,zöldbe”, lakásnövények szaporodása, ásványgyűjtés, tűz és víz a lakásban és kertben, a panoráma és a ,,kertkapcsolat” értékelése stb.) két, alternatív viszonyulásmód egyesül: a természet felé fordulás egyfelől a modern ipari civilizáció emberének logikus reakciója; hiszen érthető, hogy az ember a természettől elszakadt életformájába legalább rekvizitumokként, emlékeztetőkként be kívánja építeni, fel kívánja használni a természet elemeit – ebben a mentalitásban a természeti elemek az ipari termékek és piaci áruk közé besorolva, az életforma alárendelt elemeiként szerepelnek. Másfelől a természet felé fordulásban benne van a modern, ipari civilizáció elutasítása is, az ezredvégen az emberiség többek között éppen a természet felé fordulással keres életképes alternatívát.

4.

A természet felé fordulásból is következik, hogy a lakás építészeti elemei és berendezési tárgyai között is megnő az amorf formák és az aszimmetriák szerepe: a konstruktivista ,,modernség” szögletes alakzatait elutasító ezred végi ember megint csak nem véletlenül igyekszik éppen a természet formáit revitalizálni, s olyan korok építészetét és lakberendezését tekintve példaképnek, amelyek ugyanezt tették.

5.

A szervesség, a lakás humanizálása a mikrokozmosz–makrokozmosz összefüggésének, egymásra utaló természetének élményét is újra bekapcsolja a környezetalakítás tényezői közé; az ezredvég embere ugyanis nem csak az ipari civilizáció modernségeszményével szemben keres alternatívát, hanem az egyoldalú racionalizmus dehumanizált szcientizmusával szemben is. Ennek jegyében sokan (a lakáskialakításban is) a transzcendencia felé tájékozódnak. Terjedő igény, hogy a lakás egyes terei spirituális célokat szolgáljanak, illetve a lakás egészével kapcsolatban terjed az a felfogás, hogy a lakás egyik fő feladata, hogy az embert a természet egészével (és a transzcendenciával) összekösse, s így a lakásmód minden elemével kapcsolatban törekedni kell arra is, hogy ezek az elemek az ember és a világ, a természet és a természetfeletti minél teljesebb harmóniájához segítsék hozzá a lakás használóit.

6.

A természettel való eszményi kapcsolat vágya felerősíti az ,,Édenkert”-képzeteket: a kor emberének elképzelt otthona erősen idilli világ. Azok az álmok, amelyeket megpróbálnak beépíteni házaikba, azt az idillt visszhangozzák, amely a múlt századi romantika életformaideálja is volt. A huszadik század kilencvenes éveit egyébként sok más vonatkozásban is egyfajta neoromantika jellemzi, amelynek más jelei (a romantika, illetve a biedermeier korának tárgyi elemei) is megjelennek a lakásokban.

7.

Az idill fontos eleme a hétköznapok átünnepiesítésének igénye. A kor lakásaiban látványosan terjednek olyan látványelemek és szokások, amelyek az ünnepek, az ünnepi hangulat kiterjesztését szolgálják.

8.

Szinte az összes eddig említett korjelenséggel összefügg a lakások átesztétizálásának erős tendenciája is. A kor eszményi lakása: látványlakás, amelyben nemcsak egyes részekkel, hanem a lakás szinte minden fontos helyiségével kapcsolatban kívánalom lesz, hogy azok ,,szépek” legyenek. Ennek a jelenségnek megint csak több összetevője van. Egy értékrendszerében ,,kifelé forduló”, önmaga sikerességét mások ítéletein mérő, ,,kívülről irányított” társadalomban az egyén életének mind több eleme válik ,,megmutatandóvá” – s ez a ,,látványlakás” megszületésének egyik összetevője. De legalább ugyanekkorra súlya van e tendencia létrejöttében az egyén élvezeti szükségletének is; a látványok esztétikuma – mint a panoráma felértékelődése is mutatja – nem utolsósorban azért válik egyre fontosabbá, hogy az egyén maga élvezhesse és birtokolhassa.

Ez az esztétikai ,,élvezet” megint többféle – mint ahogy maguk az esztétikai törekvések is többfélék. Egyik fajtáját a fogyasztói társadalom terjeszti, és lényege – a fogyasztói társadalom legpropagáltabb értéke – az élvezet, a kellemesség. De van, amikor a hangsúly nem is annyira az ,,élvezetre”, mint az esztétikumra esik; van, amikor a lényeg az, hogy az esztétikum az egyén integritásának megerősítője. (S ide sorolhatjuk azt a változatot is, amikor az esztétikai törekvés a transzcendencia, a kozmikus harmónia és/vagy az emberi világ humanizálásának eszményével fonódik össze.) A jelenkor ,,esztétizáló”, a lakás esztétikumát minden helyiségben hangsúlyozó divatja nemcsak a fogyasztói társadalom hatásának és értékeinek terjedését tükrözi, hanem azt is, hogy a huszonegyedik század fordulóján éppen ez az egyéni integritás és a világ ezzel összefüggő rehumanizációjának szükséglete tűnik az egyik kulcskérdésnek.

A lakás esztétikus megkomponálásában szerepet játszik a holisztikus szemlélet terjedése is – a részek szépsége mellett és azoknál még nagyobb súllyal lesz fontos, hogy az Egész is szép legyen. Végül, de nem utolsósorban az sem elhanyagolható szempont, hogy a ,,látványlakás” a lakás elsődlegesen vizuális használatát helyezi előtérbe (mondjuk, kinetikus átélésével), s passzívabb, inkább szemlélő használatát (a hagyományos használati funkcionalizmussal szemben).{2}

9.

A kifelé fordulásnak, ,,kívülről irányítottságnak” és az ember egyre inkább önmagára irányuló figyelmének – ennek a két, látszólag egymással ellentétes tendenciának – a ,,látványlakás” létrejöttében is szerepet kapó egyidejű felerősödése egyáltalán nem ellentmondás. Az ezredvég társadalmára többek között éppen az a jellemző, hogy ez a két, korábban valóban ellentétes tendencia is egymásba fonódik: a befelé fordulás meghatározó motívuma ebben a korszakban gyakran éppen az egyént ,,kifelé” fordító sikerorientáció; a divat ,,kívülről irányító” mechanizmusai pedig az ezredvégen éppen az ,,önfejlesztésnek”, ,,önismeretnek”, a ,,belső energiák mozgósításának” adnak nagy hangsúlyt.

De a lakások és a lakáshasználati módok átalakulását a korábban egymással ellentétes elemek összemosódása több vonatkozásban is jellemzi. Egyfelől jellemző a lazább, kevésbé tekintélycentrikus formák és szokások terjedése; másfelől igen sok a presztízsjelzés; korábban ez a két jelenség is egymással ellentétesnek tűnt, az ezredvég azonban egyesíti őket: ebben a korszakban a demokratikusabb-liberálisabb stílus újfajta hierarchiák építője, a presztízs emelkedése pedig most a lazaságot is növeli; – a lakások csupán tükrözik az értékeknek a társadalomban más vonatkozásokban is megfigyelhető átrendeződését. Ugyancsak határelmosódás figyelhető meg az intim és a nyilvános szféra között is – méghozzá itt is ellentmondásosnak tűnő folyamatok keretében. Egyfelől nő a magánszféra elzárkózása: egyre fontosabbnak tűnik a – minél több, korábban csak a nyilvánosságban működött elemet magukba építő – privát világok kialakítása, ezek körbekerítése, elzárása, az intim terek külön lakószintekre távolítása. Magának a lakásnak a szerepnövekedése, s például a lakások említett méretnövekedése is a magánszféra, a magánlét felértékelődését jelzi, hiszen a lakás, az otthon a privát szféra burka és jelképe. A lakáson belül is megnő a privát tevékenységek jelentősége: a nagy nyilvános terek mellett egyre több olyan helyiség van az új házakban, amelyek a tulajdonosok különböző, hangsúlyozottan privát tevékenységeit szolgálják. Másfelől megnyílnak, a lakáson belüli nyilvánosság tereivel egyesülnek a korábban szigorúan zárt intim terek (hálószobák, fürdőszobák stb.). Az intim elzárkózás és a nyilvánosság egyidejű térnyerése az ezredvégen szintén nem ellentmondás: az egész életforma abba az irányba tolódik el, amelyet az elektronikus nyilvánosság huzaljaira felfűzött, zárt otthonok társadalmának nevezhetünk. (És ebben a ,,nyilvánosság” is, a ,,zárt otthon” eszménye is fontos pillér.) A képernyő a kifelé fordulás és a befelé fordulás egyidejűségének, technikailag megteremtett azonosságának szimbóluma.

10.

A konkrét – formai megoldásokban is megjelenő – tendenciák egyik legszembetűnőbbje az ,,egybenyitás”, a nagy, kombinált funkciójú terek képzése, a konyhák és az ebédlő, a nappali egyesítése, a fürdőszoba és hálószoba közötti éles határvonal eltörlése stb. Az egyéni élet egységben látásának igénye ebben a jelenségben is kifejezésre jut, de kifejeződik benne sok egyéb is. Beszéltünk ezek közül az emancipációról, ismét csak a kényelemeszményről, az intimitás és nyilvánosság határainak oldódásáról; de arról is, hogy a korszak szemlélete az ,,egyensúlyon alapuló szintézis”-hez vonzódik, s az egybenyitás mai divatjában a bekapcsoltság és elkülönültség ilyen egyensúlyon alapuló szintézise is létrejön. Mint a legtöbb jelenségben, ebben is jelen vannak presztízsszempontok is: a nagy tér státusszimbólum, s az egybenyitás szintén a tér, legalábbis a szubjektív tér növelésének egyik módja.

11.

A növelés a fürdőszobát is érinti, de a fürdőszoba, a vécé, és a hálószobák/gyerekszobák kapcsán inkább számuk szaporodását hangsúlyoztuk. A státusszimbolika mellett itt mindenképpen fontos az individualizáció, a kor megnövekedett individualitás-igénye, amit a mai lakások szimbolikájának sok pontján láthattunk jellemző tendenciának. Egyrészt kitüntető figyelem irányul azokra a térhasználati funkciókra, amelyek az egyén testi karbantartására szolgálnak – és ez is az individualisztikus értékrendszer kiemelt értéke – ; másrészt például a különböző lakáshasználóknak biztosított külön terek esetében közvetlenül is az individualitás fokozott értékeléséről van szó, mint ahogy az individualisztikus értékrendszer terjedését láthattuk a női emancipációban, a szülő-gyerek viszony átrendeződésében, a ,,gyűjtemény”-képzési törekvésekben, az – egyént kényeztető – ünnepkultuszban, a fotóhasználatban, a személyi számítógépek karrierjében és sok más jelenségben.

12.

A testre – nemcsak az individualizáció, hanem például a fogyasztói-élvezeti szemlélet térhódítása vagy az ipari civilizáció válságára reagáló egészségkultusz terjedése miatt is – egyre nagyobb figyelem esik az ezredvég lakásaiban. (A konyha, a fürdőszoba, a különböző testedző terek felértékelődése és szaporodása egyértelműen ezt jelzi.)

13.

A privátlét, az individualisztikus értékrendszer és a fogyasztói társadalom igen fontos eszménye egyébként is a hedonizmus, igen fontos értéke a kényelem. A lakások kialakításában, tárgyaiban és a tér- és tárgyhasználó tevékenységekben egyaránt sok példát láthattunk a kényelem értékének fokozottabb figyelembevételére; sok tekintetben meghatározóvá nőtt szerepére. (Fűtésmódok, háztartási gépek, távirányítás, a világítási lehetőségeknek az egyénhez alkalmazkodó alakítása, fűthető garázs stb.)

14.

Az elektronikus eszközöknek egyre nagyobb a szerepük a lakásban. Ez összefügg a kényelmi igények kiszolgálásával és az intimszféra és a nyilvánosság közti határok elmosódásával, de egyéb hatásai is vannak. Ezen eszközök által is terjed, de a lakások egyéb elemeiben, tárgyaiban, építészeti megoldásaiban és tárgyhasználati szokásaiban is egyértelmű a globalizáció hatása, a világkultúra terjedése. Globalizáció és individualizáció is összefüggenek: a kisebb közösségek gyöngülése a globális piaci kultúrával szemben kiemeli az egyént közösségeiből; az individualitás felértékelése többnyire a közösségi kötések leértékelésével jár. Az individualizáció így a globalizálódás eszköze. Másfelől viszont az individualizáció is felhasználja a világkultúrát: az egyén minél szabadabb, a maga individualitását a világkultúra annál szélesebb körű elemeiből rakja össze. Az más kérdés, hogy a ,,világkultúrában” a különböző, az ,,emberiségnél” szűkebb identitások – nemzeti kultúra, helyi kultúra stb. – is benne vannak, az egyén ezekből is építkezik, s ahogy nem igazi nemzeti kultúra az, amely nem a világkultúrából építi magát, nem igazán ,,globális” az a világkultúra sem, ami ezeket a szűkebb identitásokat sorvasztja. A lakásokban mindez sokkal kevésbé konfliktusos módon alkot egységet, mint az ideológiában, és az annak uralkodó eszméit közvetítő tömegkommunikációban.

15.

A globalizáció, a világ kinyílása kedvez a szemlélet pluralizálódásának, ami egyfelől a lakberendezés és lakáshasználat minden elemében a variációk gazdagságát eredményezi (divatja lehet mindennek és minden ellenkezőjének is egyszerre); másrészt a sokféle hatás egyidejűsége azt is magával hozza, hogy az egyes lakások jellege is közeledik a multikulturalitás és/vagy az eklekticizmus felé.

16.

A kortendenciák között sok szó esett arról is, hogy milyen keresett ma a ,,polgári lakás”. Ez Kelet-Európában összefügg a ,,világ kinyílásával”, s nyilván a szocializmusban nem érvényesült, tagadott értékekhez való visszakanyarodást is jelent az államszocializmus bukása után – hiszen a legtöbb újrakezdés az előző előtti viszonyokhoz igyekszik visszanyúlni –, de a ,,polgári” életforma az individualizációval párhuzamosan már a szocializmusban eszménnyé vált: az egyéni felemelkedés jelképévé, illetve a nyugati életforma, jómód, önállóság, kényelem szimbólumává.

17.

A ,,polgári” lakás a polgárosodás városi modelljében alakult ki. Ám a polgárosodás a falu (a parasztság, illetve nemesség) polgárosodása is, és a polgárosodó értelmiség jelentős része éppen ezekhez a mintákhoz, a paraszti és nemesi hagyományokhoz folyamodik. Az ilyen típusú lakásokban megjelenő ,,népi” elem egyszerre hordozza a természet felé fordulást (lévén hogy a falu eleve ,,természetbe ágyazottabb”, mint a város); a nemzeti szimbolikát (mert a paraszti-nemesi polgárosodás volt a polgárosodás ,,nemzeti” útja egy olyan alapvetően agrárországban, amelyben – mint ahogy ez a magyar történelemből közismert – a városi polgárság egyrészt sokáig viszonylag kisszámú és gyenge volt, másrészt jelentős részben olyan nem magyar eredetű csoportokból állt, amelyek több-kevesebb ideig inkább a magukkal hozott kultúra sajátosságaiból építették a polgárosodás életformáját); és a fent említett esztétizáló törekvés egyik lehetséges megvalósulásformáját: a népművészet erős esztétikumát.

18.

Több ponton is utaltunk arra az ambivalens viszonyra is, ami a két nagy lakóhelymodell: a falu és a város között mindig is feszültségek forrása volt. A lakásmódban ez a feszültség is kevésbé mutatható ki, ha a városi és falusi lakások és lakáshasználatok között persze szép számmal vannak is különbségek. Inkább az a jellemző, hogy megtartva a maga életformájának kulcselemeit, mindkét modell a másik felé mozog. A faluban számos urbanizációs jelenséget regisztráltunk, s még sok további is kimutatható; a városok lakói pedig nagy számban megindultak a falu, és – egy természetesen új fajta s a városi létből sem teljesen kiszakadó – ,,falusi” – illetve a két életforma határán lévő üdülő- és kertvárosi – életforma felé.

19.

Ez utóbbi tendenciák összefüggenek a tradíció szerepének felértékelődésével is. A kilencvenes években a modernizmus és a globalizáció uniformizáló következményeinek ellenhatásaként is igen erős a tradíciók felé fordulás: ez éppúgy megfigyelhető a polgári hagyományok említett felelevenítésében vagy a népi modell követésében, mint abban, ahogy a családi tradíciók szerepe is előtérbe kerül a lakásalakításban.

20.A tradíciók, a múlt felé fordulás különböző múltbeli életformák, lakásalakítási módok reneszánszát is magával hozza. Így beszélhettünk (több más – barokk, biedermeier stb. – mellett) a középkor divatjáról, amelyet a házak külső képének változásában (tornyok, hidak, ,,bástyák”) és belsejében (,,lovagtermek”, baldachinos ágyak, nyílt tüzű kandallók stb.) egyaránt megfigyelhetünk.

21.

Az európai tradíción kívül az ősi tudások iránt feléledt kíváncsiság és az újszerű, szokatlanabb hatások keresése együtt leli meg tárgyát a keleti (ázsiai, afrikai, indián) világok kulturális mintáiban. Ezek a minták – a világkultúra globalizálódását is követve – ismét csak kívül-belül megjelennek a kilencvenes évek házaiban (japánkertek, teaházak, pagodaformák; afrikai, ázsiai képek, szobrok, használati és dísztárgyak, földön alvás stb.). A keleti hatásoknak is szerepük van abban, hogy a transzcendencia felé nyíló ezred végi érdeklődés érezteti hatását a lakáshoz való viszony alakulásában is:

22.

S mint az elektronikus tárgyak terjedése is jelzi, nem állt meg ugyanakkor a modernizáció trendje sem: a két, sok tekintetben ellentétes mozgás: az ipari fejlődés folytonos modernizációja és a természet és a transzcendencia, valamint az ember belső világa felé forduló humanisztikus irányzat is együtt, egymással versengve és egymásba olvadva van jelen. A modernizáció mindenesetre a lakások nagy részében a háztartások automatizációjának (és ezáltal biztosított kényelmének) folytatódásával jár, s ez a jelenben is jellemző.

23.

Az automatizáció és az egyén befelé fordulása két irányból hat arra a tendenciára, hogy szaporodnak az önellátásra irányuló törekvések (konyhakert, az állami hálózatoktól független fűtés, vízrendszer, áramfejlesztő stb.; saját intézménypótló helyiségek és felszerelések a házban stb.). A lakások-házak ilyen önállósodása egyébként megint a középkori társadalom kialakulására (a késő római villagazdaságok megjelenésére, az ezek által is megvalósított decentralizációs folyamatra) is emlékeztet, de persze alapvetően annak az individualizációs folyamatnak a része, amely a felsorolt különböző tendenciák sajátos – s talán az új évezredkezdet jellegét is meghatározó – integrációjának egyik leglényegesebb összetevője.

*

Mindezek a tendenciák végül is egy olyan világot mutatnak, amelyben

a) a rendszerváltás nyomán egy hangsúlyozottan ,,polgári” társadalom kezdett kiépülni, amely

b) a globalizációs hatások kereszttüzében áll; amely

c) a modernizáció és a racionalizmus jegyében zajlott elmúlt évszázadok fő mozgásirányaiban csalódva új kulcsfogalmakat, szemléletet keres, s e keresés jegyében a modern és antimodern, racionláis és transzcendens stb. szintézisére törekszik; amely

d) e szintézist a nyilvánosság és a privátlét, a kifelé és befelé fordulás egyidejű, egymásba fonódó fejlesztésével és a világhoz való vizuális viszonyulásmód fokozódásával közelíti, s amely

e) e közben egyre nagyobb szerepet ad az egyénnek.

Hogy az egyes egyének, illetve az egyénekre bomló társadalom miképp fog megfelelni az új kihívásoknak, ez a 21. század egyik alapkérdése. A válasz mindenesetre tükröződni fog a jövő évszázadévezred lakásaiban (is).

(Budapest-Velem 1997–1999)

Függelék

A megfigyelés és elemzés alkalmazott szempontjai, irodalom

Nem csekély ma már azon magyarul is olvasható írások száma, amelyek a lakásmódokkal foglalkoznak: a szép, korszerű lakásokat bemutató folyóiratok és önálló kiadványok mellett számos elemző munka is megjelent – először ezekből emelnénk ki néhányat.

A sort – legalábbis az utóbbi évtizedekben – Jíri Musil: Lakásszociológa (Kossuth, 1974) című műve nyitotta meg. S. Nagy Katalin csaknem két évtizeden át publikálta lakásszociológiai elemzéseit (Lakásmód, lakáskultúra Telkibányán, NPI, 1975–1978; Lakberendezési szokások, Magvető, 1987; ,,Pompázik fénnyel a ház”, [Képes lakásbelső történet], Balassi, 1993, hogy csak a legátfogóbbakat említsük).

A kilencvenes években a lakberendezési tanácsokat elemzéssel társító lakáskultúra-folyóiratok szellemében írt szakmunkák sorát fordították le magyar nyelvre és publikálták ,,étvágygerjesztő” tálalásban: ilyen Nonie Niesewand sorozata (Park, 1994, 1996/1, 1996/2), és idesorolhatjuk Terence Conran nagy összefoglaló műveit is (A lakberendezés kézikönyve, Park, 1995, Nagy konyhakönyv, Park, 1996).

De témánkba vágó elemzések sokasága olvasható magyarul olyan, a tárgyak kultúrájával, a tárgy- és térhasználattal, vagy éppen a város kultúrtörténetével foglalkozó alapművekben is, mint Lewis Mumford: A város a történelemben (Gondolat, 1985); Jean Baudrillard: A tárgyak rendszere (Gondolat 1987); Polcz Alaine: A rend és a rendetlenség jelensége az emberi cselekvésekben (Kozmosz, 1987); George Kubler: Az idő formája. [Megjegyzések a tárgyak történetéről] (Gondolat, 1992); Losonczi Ágnes immár két évtizede olvasható elemzése, Az életmód az időben, a tárgyakban és az értékekben, Gondolat, Bp. 1977. vagy Hernádi Miklós sok irányba kitekintő összefoglalása, a Tárgyak a társadalomban [Bevezetés a tárgyak rendszerébe] (Kozmosz, 1982). Kleinesel János több könyvet is megjelentetett, amelyekben építész szempontból kitér a lakáshasználat egyes szociológiai aspektusaira is (Házak, városok, társadalmak, Gondolat, 1981; Tér és ember, TTI, 1983). A lakásmód történetének kutatása is fellendült (lásd például in: Hanák Péter [szerk.]: Polgári lakáskultúra a századfordulón, MTA Történettudományi Intézete, Bp. 1992. Hanák Péter: A kert és a műhely, Gondolat, Bp. 1988. Vera Bácskai [ed.]: His tory and Society in Central Europe, No. 1. Hajnal István Kör, 1991. Gyáni Gábor: Hétköznapi Budapest, Városháza, 1995, és Uő.: Az utca és a szalon (Társadalmi térhasználat Budapesten 1870–1940), Új Mandátum Bp. 1998. vagy. Vadászi Erzsébet: A bútor története, Műszaki, Bp. 1987. Vadas József: A magyar bútor 1000 éve, Fortuna, Bp. 1992. stb.)

Az utolsó évtizednek a lakással foglalkozó gazdag terméséből megemlíthetjük még Koszó József építészeti tanácsadó sorozatait, Bán András: A lakás romantikája (Corvina, 1987) című könyvecskéjét, Ankerl Géza: Építészet és kommunikáció, (Műszaki, 1991) és Vidor Ferenc: Az építészeten innen és túl (Gyorsjelentés, 1994) c. írásait is. David Pearson: A természetes ház könyve (Park, 1998) című munkájában a legvirulensebb tendenciák egyikének, a ház, lakás természetcentrikus felfogásának elveivel és gyakorlati példáival találkozhatunk. Ez a bőség lehetővé teszi, hogy a téma iránt érdeklődő olvasó betekintést nyerhessen a kérdés különböző aspektusaiba, jelen könyv szerzőit pedig felmenti az alól, hogy a lakások elemzésénél számba jöhető minden fontos összetevővel foglalkozzanak. Így a tárgyak használatában beállt változások társadalomfilozófiai értelmezése iránt érdeklődőknek főként Baudrillard könyvét; a tárgyelrendezés pszichológiai okait keresőknek Polcz Alaine-t; azoknak pedig, akik a lakásmód története, a lakáshasználat szociológiai tipológiája, illetve a lakás kulturáltsági mutatói iránt érdeklődnek, elsősorban S. Nagy Katalin munkáit, illetve az említett kultúrtörténeti vizsgálódásokat ajánljuk figyelmébe.

Mi magunk a kulturális antropológia oldaláról közeledünk a lakásokhoz, s e tudomány eszközeivel főként azt igyekeztünk körüljárni, hogy az elmúlt évtized lakásmód-változásai milyen antropológiai változásokat hordoznak magukban. Tehát – mint a bevezetőben is hangsúlyoztuk – e helyütt elsősorban nem arra voltunk kíváncsiak, hogy a különböző szociológiai csoportok tagjai hol és miképpen laknak (a szociológiai csoportok térbeli elhelyezkedéséről elsősorban a Csanádi Gábor–Ladányi János szerzőpáros munkáihoz utaljuk az olvasót); vagy hogy a lakáshasználat milyen különbségei figyelhetők meg a különböző jövedelmű, foglalkozású, életkorú, lakóhelyű rétegek között.

Nem is a lakáshasználat általános lélektani törvényei, még kevésbé a lakáshasználat egyéni sajátosságainak személyiség-pszichológiája képezték vizsgálataink tárgyát (ha – a tudományközi határok az esetek többségében élesen ki nem jelölhetőek lévén – az e diszciplinák körébe sorolható egyes kérdéseket persze érintenünk is kellett a kulturális antropológiai megközelítés során is). Kérdésfeltevésünk, mint az olvasó számára azóta nyilván egyértelművé vált, elsődlegesen arra irányult, hogy a lakáshasználat módjában végbemenő változások – s ebből a szempontból természetesen azon csoportok lakásai tekinthetők kiemelt jelentőségűeknek, amely csoportok e változások kezdeményezői, meghonosítói – milyen, a mi korunkra, pontosabban korunk Magyarországára jellemző változásokat jelentenek az Ember és a Lakás egyes szimbólumokon keresztül értelmezhető viszonyában. Mi (minden) fejeződik ki lakásaink arculatában, tárgyaiban és térkezelésében, ami a kor egészen más jelenségeiben is tetten érhető; ami tehát több, mint egy-egy bútordivat, általánosabban érvényes, hogysem egyszerű építkezési vagy lakberendezési hóbortként utasíthassuk el, vagy éppen lelkesen áradozzunk róla.

Könyvünk az utolsó évtized változásairól szól, tehát mint említettük, egy-egy kitekintő megjegyzésen kívül nem foglalkoztunk a lakáshasználat korábbi alakulásával, a lakásmód korszakaival; igyekeztünk megmaradni a jelen friss jelenségeinél. Ám a jelenből gyorsan jövő lesz, az évtized lezáratlan: az elemzendő jelenségek nagy részéről még nem tudható, hová is fognak kifutni, milyen ,,cserebogár” is lesz belőlük. Meg kell elégednünk tehát a ,,fényképpel”: mi az, ami van; megjósolni, hogy mi lehet mindebből, nem a tudomány feladata.

Az antropológiai szemlélet alapjában leíró természetű; nem tekinti feladatának azt sem, hogy értékeljen, esztétikusabbnak vagy ízléstelenebbnek, funkcionálisabbnak vagy szervetlenebbnek, egységesebbnek vagy eklektikusabbnak minősítve az egyik lakást a másiknál. Feltételezi – miként ezt is hangsúlyoztuk már a bevezetőben –, hogy minden választás kielégít valamilyen funkciót; minden lakáskialakítás mögött kimutathatóak valamilyen világkép, valamilyen értékrendszer szempontjai. (S ezeket igyekszik egyik iránt sem elfogultan feltárni.) Az megint más kérdés, hogy a lakáskialakítást is meghatározó világképekből vagy értékrendszerekből mennyi tudatosul; illetve hogy a lakás kialakítói szubjektíve hogyan viszonyulnak saját lakásukhoz; ők maguk funkcionálisnak, szépnek, egységesnek, számukra megfelelőnek tartják-e az általuk létrehozott, lakott, átformált lakásokat; ők maguk hogyan fogalmazzák meg döntéseik motívumait, mit tudnak mondani saját világképük, értékrendszerük szerepéről e döntések, választások létrejöttében. Egy-két fejezet erejéig érintettük a lakások lakóinak e szubjektív viszonyulását is lakásaikhoz; döntően azonban nem foglalkoztunk azzal, hogy mi tudatos, s mi nem a lakások kialakításában, hanem főként a létrejött eredményt elemeztük: mit sugallnak – milyen világkép-, értékrendszer-, mentalitássajátosságokat, milyen korjellemzőket hordoznak – maguk az alakított terek, a tárgyak, a tárgyegyüttesek abban a formában, ahogy végül is lakásokká, a ,,kilencvenes évek” tipikus mintaadó lakásaivá állnak össze. Ebben a szemléletben a lakások között nincs, nem lehet semmiféle hierarchia; ugyanakkor, mivel változásokról szólunk, fontos szemponttá vált a ,,honnan – hová”, vagyis annak vizsgálata, hogy azok, akik a változtatásokat végrehajtják, mit miért tartanak jobbnak, korszerűbbnek a megváltoztatottaknál: milyen változási irányokat mutatnak tehát – a ,,tegnaphoz” viszonyítva – a kor uralkodó tendenciái.

Az általunk megfigyelt tendenciák egy része egyenes folytatása, továbbvitele volt a korábbi évtizedekben többek által leírt hazai változásoknak; más része olyan lakáskialakítási, lakáshasználati formák magyarországi megjelenése, amelyeket nyugati szerzők elemeztek a korábbi években, de nálunk most számítanak új jelenségeknek – így számos, nálunk a kilencvenes években jellemzővé vált jelenséget, mint erre a megfelelő helyeken utaltunk, Conran és mások már a hetvenes évek végén regisztrálhattak. Végül vannak olyan mozgások is, amelyeket a korábbi szakirodalom alapján sem lehetett előre látni. Mindebből együtt állnak össze a kilencvenes évek lakásmódjának jellegzetességei, amelyek együttesükben válnak egy sajátos, a könyv utolsó fejezetének végén összefoglalt világkép kifejeződéseivé. Nem osztjuk ugyanis teljesen Kubler álláspontját, aki helyesen hangsúlyozza (KUBLER, 1992), hogy a ,,kor” nem valamiféle középpontból szétsugárzó szerkezet, hanem mozaik; ám ebből arra a következtetésre jut, hogy a kor – különösen a saját kor – szellemiségéről átfogóan nem lehet semmit megállapítani. Mi úgy gondoljuk, hogy az egyes korok világképe valóban egyszerre alulról és fölülről, gyakran egymástól független elemekből, mozaikszerűen épül, de attól még összeáll, és egységnek is tekinthető, s akként elemezhető.

I. Hogyan elemezzünk lakást?

Hogy miképpen is kell lakást elemezni, erre nincs recept – illetve ahány elemző, annyi elemzési elképzelés. K. Theige a harmincas–negyvenes években (lásd MUSIL, 1974) ,,lakásgrafológiáról” beszél, amiből az következik, hogy a lakások tér- és tárgynyelvét ,,betűkre” és ,,szavakra” kell bontani, és úgy elemezni. A kérdés csak az, hogy az elemző mit tekintsen betűknek, szavaknak, elemi egységeknek. Az egyes tárgyakat? De hiszen Baudrillard helyesen hangsúlyozza (BAUD-RILLARD, 1987), hogy az a folyamat a fontos, ahogy az emberek kapcsolatba lépnek a dolgokkal. Akkor viszont talán mégsem a tárgyakat, hanem funkcióikat kell alapegységeknek tekintenünk. Abban viszont alighanem Polcz Alaine-nek van igaza, hogy szinte bármi megjelenhet a legkülönfélébb funkciókban, (POLCZ, 1987), s míg az egyes lakáselemeket ő elsősorban (lehetséges) használati funkcióik szerint kategorizálja, Hernádi Miklós (HERNÁDI, 1982) viszont azt bizonyítja, hogy a használat mennyisége általában fordítottan arányos a jelképi funkcióval. Ha tehát a használati funkciók felől közelítünk, akkor könnyen lehet, hogy éppen a legizgalmasabb szimbolikus tartalmakat fogjuk szem elől téveszteni. A (szimbolikus) jelentések azonban nagymértékben függenek a körülményektől és a résztvevők életét meghatározó egyéb mozzanatoktól, így nyilván érdemes figyelembe vennünk azoknak a lakásszociológusoknak a véleményét is, akik a különböző determináló körülményekből indulnak ki.

Musil például (MUSIL, 1974) külső és belső determinánsokat különít el: éghajlat, földrajz; biológia, fiziológia; politika, gazdaság; életszínvonal, nemzetgazdaság; településstruktúra; életstílusok, szokások; építéstechnológia; építőművészet, eszmei tényezők – mint külső meghatározók; illetve családszerkezet, funkciómegosztás, háztartás-nagyság és -összetétel, lakáshasználati tevékenységek, interakciók, a kommunikáció formái és mennyisége, vágyak, beállítódások, értékrend – mint belső meghatározók. Ezek az elemek kétségkívül meg

határozóak lakásaink kialakításában, s így ki lehet belőlük indulni még akkor is, ha listájuk korántsem teljes, a ,,külső determinánsok” listája pedig nem is igazán egynemű; hiszen a felsoroltak között keverednek olyan szempontok, amelyek a lakás kialakítója számára valóban külső feltételek, mint például az építéstechnológia (kivéve persze, ha az ember maga építi a házát, mert akkor ez sem csupán külső feltétel); olyan szempontokkal, amelyek igazából csak részben külsők (mint az éghajlat vagy a településstruktúra, amely ha abban nőttünk fel, belső természetünkkel is szervesül; vagy a gazdasági-politikai feltételek, életstílusok, szokások, amelyeknek szétválaszthatatlanul magunk is részesei vagyunk); teljesen belső meghatározókkal, mint amilyenek biológiai-fiziológiai meghatározottságaink.

Lehet, hogy Musil ez utóbbiak esetében a lakáshasználat nem olyan biológiai-fiziológiai determinánsaira gondolt, hogy például mozgáskorlátozottak vagy nyolcvan centiméteres gyerekek vagyunk, hanem például a kert vagy a házunk melletti kiserdő flórájára és faunájára, de mint biológiai rendszernek, részei vagyunk annak is. Musil osztályozni igyekszik a belső meghatározók között az értékrend és beállítódások alapján létrejövő alapvető orientációkat is, amelyek a lakás jellegét kialakítják. Így G. H. Beyer alapján gazdaságra, családra, egészségre, szabadidőre, egyenlőségre, szabadságra, szellemi közérzetre, esztétikumra és társadalmi presztízsre orientált lakásokat különít el. Összegyűjti azokat a funkciókat is, amelyekre a lakást használjuk, s amelyek ekképpen a lakáskialakítás belső meghatározói között nagy súllyal vannak jelen, mint a hajlékigény, az alvás, a nemi élet, a főzés, az étkezés igénye, a higiénés szükségletek, a másokról való gondoskodás hajlama, a rendtartás, a személyes holmik kezelése, a kis- és nagymosások, a lakás, a természeti és tárgyi környezet karbantartása, a tárolás, a szellemi munka, a szórakozás, az éber pihenés, a játék, a gyerekek fizikai és pedagógiai gondozása, a beszélgetés, látogatás – a sor itt is folytatható lenne, s ehhez maga Musil is tápot ad, amikor felsorolja a család azon funkcióit, amelyek a modern lakás kialakulása során megváltoztak, részben a családon kívüli intézményekhez vándoroltak át – ettől azonban még szerepet játszanak a lakások arculatának kialakulásában. (Például – a már említetteken kívül – védelmi, jogi, vallási, termelési, fogyasztási funkciók stb.) Felhívja a figyelmet arra is, hogy a lakás éppígylétének kialakításában részt vesznek öröklött minták, ismerősök lakásainak példája s az ismerősök véleményei, a tömegkommunikáció hatása; hatnak réteg- és régióspecifikus sajátosságok; változásokat indukál a családi ciklus alakulása és a családon belüli szerepváltások. Azt is rendszerezi, hogy mi mindenre érdemes figyelni, amikor e meghatározók és funkciók alapján típusokat akarunk elkülöníteni: a lakás fizikai tulajdonságai, mérete, elrendezése; a lakásban lehetővé tett közlekedés, kommunikáció; az ellátottság; a lakás, illetve alkotórészeinek vizuális tulajdonságai, a szimbolikus mozzanatok; az épületek, az épületcsoportok; a szomszédság és a tágabb lakóközösség.

Musil valóban sokoldalú elemzési rendszert épített ki, de ezzel nem áll egyedül a szakirodalomban. S. Nagy Katalin például (S. NAGY, 1987) tovább konkretizálja a tipológia kialakításánál figyelembe veendő tényezőket, és a méretek és a téri elrendezés (szobaelosztás és bútorkompozíció), a közlekedési utak, forgalmi kapcsolatok mellett hangsúlyozza a használat intenzitását, az egy főre jutó szoba- és bútorterület mennyiségét, a világítófelületek és falfelületek arányát, a területtakartsági és a faltakartsági arányt és a tárgyak számát (abszolút értékben, illetve az egy főre jutó tárgyszámot), külön az egy főre jutó fekhely és ülőhely mennyiséget, illetve ezek helyének meghatározottságát, a bútorok stílusának és típusának jelentőségét, a használati és díszítő, illetve esztétikai funkciójú tárgyak arányát, a civilizációs tárgyak, esztétikai célú tárgyak és tömegkommunikációs eszközök, illetve a munkaeszközök külön regisztrálásának jelentőségét.

Mindezek figyelembevételével bútorozottsági, területtakartsági, zsúfoltsági, ill. komplex lakáskultúra mutatókat képez, és ezeket használja fel a típusok sajátosságainak meghatározásához. Ő is elkülöníti a különböző, lakásmeghatározó orientációkat: biológiai szükségletek kielégítésére korlátozódó, munkára orientált, rekreációra orientált, presztízsre orientált és kulturális-esztétikai funkciókra orientált lakásokról beszél, mindegyik típust (Riesman kategóriáival) egy kívülről irányított konform és egy belülről irányított nonkonform altípusra bontva ketté. Ha összevetjük e típusokat Beyer tipológiájával, más elrendezésű, de azzal összevethető rendszert kapunk. S. Nagy ugyancsak felsorolja a külső és belső (elsősorban a belső) determinánsokat: jövedelmek és kiadások, egyéb gazdasági változók mint külső determinánsok; a szükségletek és kielégítési fokuk, a lakáshasználók életkora, összetétele, foglalkozásuk és szakképzettségük viszonya, preferenciáik, ízlésük és a mindezeket meghatározó értékrendjük – mint belső meghatározók. Az eredmények a külső meghatározottságok között kiemelik ezenkívül a társadalmi helyzet szerepét: ,,a vizuális tartalom elemzés alapján a társadalmi réteg-hovatartozást... (84%-os valószínűséggel!) meg lehetett állapítani.” (S. Nagy, id. mű 214. old.).

Conran (lásd pl. CONRAN, 1978, 1996) és sokan mások elsősorban stílusok szerint, s így nem annyira a külső és belső determináló tényezők, mint a létrejövő eredmény, az (individuális) összkép oldaláról tipizálják a lakásokat; annyiban is egy individualisztikusabb szemlélet talaján, hogy például Conran sokkal aprólékosabb figyelmet fordít az egyéni szokások sajátosságaira (mint erre már fentebb utaltunk, olyan nüanszokat is figyelembe véve, hogy a lakás kialakítója korán kelő vagy későn fekvő, a naplementében vagy a napfelkeltében gyönyörködik-e szívesebben, egyedül vagy társaságban szeret-e zenét hallgatni). Ebben ugyanis nem csak az fejeződik ki, hogy az elemző maga fontosnak tartja ezen apróságok figyelembevételét, hanem egy olyan fejlett fogyasztói társadalom szemléletét is tükrözi, amely az egyes lakások kialakításában az ilyen szubjektív szempontok figyelembevételéhez is igazodik. Conran stílustipológiája (amely a használt kategórákat tekintve esetlegesnek, a valóságleírásban azonban adekvátnak tűnik) egyébként olyan elemekre alapozza lakás(stílus)típusait, mint a szín, az anyag, és egyes – szimbolikus tartalmakat magukba sűrítő – tárgytípusok és elrendezésmódok.

Kubler arra figyelmeztet (KUBLER, 1992), hogy mindaz, amit ilyenkor elemzünk, egyszerre tekintendő elemek halmazának és egy másik halmaz alárendelt részének, s ezt a megfontolást is érdemes felvennünk a figyelembe veendő szempontok közé. Amikor a külső és belső determinánsokról, illetve a funkciókat meghatározó beállítódásokról, alapvető orientációkról beszélünk, akkor ezeket olyan halmazoknak tekinthetjük, amelyek mindegyikének része a vizsgálandó lakás: része egy-egy társadalmi réteg létformájának, része egy-egy régió életének, része egy presztízshierarchiának, része egy korstílusnak stb. Ugyanakkor lakásaink maguk is halmazok, amelyek egyfelől terekből, építményekből, helyiségekből, tárgyakból mint egymással viszonyba lépő elemekből (=téri elemek) állnak össze. Másfelől ezek a halmazok egyszer-smind a determinánsok-feltételek felépítettjei is; a lakásnak mint halmaznak felépítő részei a lakók attitűdjei, értékrendje, ízlésnormái, életstílusa és életritmusa, tevékenységstruktúrája, presztízse, fiziológiai és pszichológiai jellemzői, életkora, neme, képzettsége, társadalmi réteghez tartozása, az adott régió és a szűkebb környezet természeti és társadalmi sajátosságai (=humán elemek).

Ha tehát lakáselemzésbe fogunk, feltétlenül érdemes legalább ennyiféle összetevőre figyelemmel lennünk, meghatározva vizsgálódásunk sajátos célját is. Ez pedig a mi esetünkben a változás, a kilencvenes évek változási tendenciáinak tettenérése volt a lakáskialakítás, lakáshasználat szimbolikus elemeiben.

II. Hogyan elemzünk lakást?

Korábbi munkáink során (Értékrendszereink, Kossuth, 1983; Értékek és lakások, Mozgó Világ, 1984; Rejtjelek-2, Kossuth, 1995) elsősorban abból a szempontból elemeztük a lakáskialakítás, lakáshasználat jelenségeit, hogy mi módon árulkodnak ezek a lakás kialakítóinak, illetve használóinak értékrendszeréről. Másutt (Intézménymimika, VITA, 1989, ill. a Rejtjelek-2 ,,hatalom”-fejezetei) a terek, tárgyak hatalom-, presztízskifejező szerepével foglalkoztunk. Értékrendszer és presztízs azonban csak két összetevő a lakás meghatározóinak sokaságából, most tehát nem korlátoztuk figyelmünket ezekre az összetevőkre, bár nem alkalmaztuk mindet azok közül a szempontok közül sem, amelyeket más vizsgálatok – mint láttuk – a különböző külső-belső determinánsok, meghatározó hatások, orientációk típusainak megkülönböztetésével fontosnak tartanak végigkövetni. Kíváncsiak voltunk viszont az említetteken kívül a kor világképének szerepére a lakások alakításában; arra, hogy miképpen mutatkoznak meg ebben a különböző ideológiai áramlatok hatásai, illetve a tradíciók; hogyan játszik szerepet a társadalmi réteghez, kulturális-műveltségi típushoz, szubkultúrához, vallási közösséghez, foglalkozási csoporthoz, egyéb társadalmi csoportokhoz tartozás, a nemi identitás, a nemek és nemzedékek közti viszony; a családszerkezet, családnagyság; a család külvilághoz való viszonya; a személyiség, az egyes személyek közti kapcsolatok; hogyan jelentkeznek az életfunkciók, illetve egy-egy ember életművének lenyomatai a lakás kialakításának és használatának mikéntjében stb.

Kérdésfeltevések

Mindehhez a lakáskialakítás és lakáshasználat igen sok elemére érdemes odafigyelni, értékesítve azt a rengeteg tapasztalatot is, ami a szakirodalomban e tématerületen felhalmozódott. Nem véletlenül hivatkozunk sokat az általunk ismert munkák közül az elsősorban a praktikus használat szempontjait mérlegelő, de érintőlegesen a tárgyak, terek és viselkedések szimbolikus mozzanataira is reflektáló, igazán kiváló Terence Conran megfigyeléseire: az a mód, amelyet a lakás összetevőinek végigpásztázó leírására választottunk, leginkább az ő módszerére hasonlít, jóllehet az ő műveivel csak a feldolgozás késői fázisában találkoztunk. Aki Conran elemzéseit ismeri, ugyanakkor azt is láthatja, hogy az általa és általunk alkalmazott kérdésfeltevések jelentős részben különbözőek; a tendenciák azonban, amelyeket ő az angolszász, mi a magyar lakásokban tapasztaltunk, s amelyeket elemzünk, meglehetősen – szinte meglepő mértékben – hasonlóak. Ahol különbség van, az nagyobb részben az életszínvonal-sztenderd, kisebb részben a lakberendezési hagyományok különbségéből származik. A kérdések, amelyekre mi választ kerestünk, összefoglalóan lényegében a következőek voltak:

Milyen a lakások térhasználati módja?

Hogyan válnak el egymástól és milyen jelentésre tesznek szert ezáltal a lakásokban a szakrális

jellegű, a reprezentációs és a hétköznapi, profán terek, a munkaterek?

– a használt és a használaton kívüli, a nyilvánosságnak szánt és a privát használatra elkülönített

terek és tárgyak?

– a használt, a gyűjtött, a funkciótlan és a funkcióvesztett tárgyak?

Hogyan válnak el a férfi-, női és gyerekterek, tárgyak, használatmódok?

Hogyan válnak el az egyes egyének személyes, intim terei; mitől függ, hogy kinek a szemlélete dominál a lakás kialakításában?

Milyen terek és tárgyak kapcsolják össze a lakás lakóit; milyen terek és tárgyak szolgálnak a kommunikációra?

Milyen összefüggések, együttes előfordulások és össze nem illések vannak a lakás egyes elemei között?

Mitől függ az, hogy a lakás uralkodik-e az emberen, vagy az ember a lakáson?

Mitől függ az, hogy a lakásmód offenzív vagy defenzív jellegű?

Milyen ,,világok” jönnek létre a lakásban, illetve a lakás, mint egész, mennyiben képvisel egyetlen világot?

Hogyan vannak jelen a különböző korszakok (negyvenes, ötvenes, hatvanas, nyolcvanas, kilencvenes évek), illetve a különböző stílusok (barokk, biedermeier, szecesszió, Bauhaus, posztmodern stb.) nyomai a lakásokban?

Milyen ideologikus és értékrendszer-kifejező szimbolikus tárgyakkal találkozhatunk, ezeknek mi a helye, szerepe a lakásokban?

Milyen jelek jelzik elsősorban a lakások közti ,,kaszt”-különbségeket?

Milyen nagyobb halmazok (réteg-életmód, korstílus, regionális szokásrendszer stb.) része a megfigyelt lakás?

Megfigyelési szempontok

E kérdések megválaszolásához pedig olyan konkrét megfigyelési célokat tűztünk ki magunk elé, mint:

Milyen mintákat, illetve berendezési, lakáshasználati elveket követnek – és hogyan – a lakások kialakítói, illetve használói?

Milyen a tér mérete és milyen kitöltésének mértéke (ez nem azonos a zsúfoltság mértékével, vagy a tárgyak mennyiségével)?

Milyen arányok kapnak jelentést?

A helyiségekre osztás mellett milyen felosztások érvényesülnek az egyes helyiségeken belül? (Belső horizontális tagolás, függőleges tagolás, szimmetria–asszimetria törekvések)

Milyen módokon, milyen megoldásokkal kapcsolják össze az egyes tereket?

Milyen mozgások lehetségesek a lakásban?

Milyen lehetőségei vannak a gyerekeknek és más sajátos helyzetű családtagoknak?

Mi az információs eszközök szerepe a lakásban?

Milyen pihenési, feltöltődési lehetőségeket kínál a lakás?

Mi mindennel próbálják a lakók kellemesebbé tenni lakásukat?

Milyen különleges tárgyak bukkannak fel a lakásokban?

Mit mondhatunk a tárgyak elhelyezési módjáról, együttes hatásáról?

Mit mondhatunk el a tárgyak használatmódjáról?

Vannak-e a lakóknak szembetűnő tárgyhasználati szokásaik?

Használnak-e tárgyakat a szokásostól eltérő funkcióban?

Milyen személyesen készített tárgyakkal találkozunk? Hogyan illeszkednek ezek a lakás egészébe?

Mit tartanak a lakásban (különösen) védendőnek, óvandónak?

Mi számít a lakók számára szemétnek (értéktelennek, kidobandónak)?

A nyilvános és privát terek viszonya; a közös használatra szánt terektől elkülönülő intim terek jellegét milyen szempontok figyelembevétele alakítja?

Kiknek van saját terük?

Kik alszanak, kik étkeznek, kik szórakoznak stb. együtt?

Milyen módon lehetséges a lakásban vendégek fogadása?

Hol vannak étkezési lehetőségek?

Milyen tárolási módokat alkalmaznak?

Mi borítja be a falakat?

A lakás mely részei hanyagolódnak el?

Milyen változások követhetők nyomon a lakások tereinek használatmódjában?

Milyenek a lakásokhoz tartozó kertek, milyen a lakások közvetlen környezete?

Milyen jelei vannak a járművek használatának?

Hogyan használják – ha vannak ilyenek – a garázsokat? A pincéket, padlásokat?

Mi az, amit a lakók szomszédaikkal vagy másokkal közösen használnak?

Milyen elhatárolásokat, határképzéseket alkalmaznak?

Milyen a külső és a belső terek és épületrészek viszonya?

Milyen szerepe van a fényviszonyoknak, a hangok, a szagok, a levegő jellegének, a puhaság-keménység viszonyoknak?

Vannak-e növények, állatok, s ha igen, milyen szerepben?

A tulajdonos, a lakó mit tekint előnynek, mit tekint hátránynak a lakásban; milyen átalakítási tervei vannak vele kapcsolatban?

A lakást kialakító értékrendszerről és világképről is fontos információkat nyújthat annak feltárása, hogy ki mit félt javai, s ezen belül lakása alkotórészei közül (autó, arany, képek, könyvek, egyéb gyűjtemények, a lakás egésze); miben szimbolizálódik számára a jómód, miről hiszi, hogy éppen azt irigylik tőle?

Kiemelten figyelembe veendő szempontok

Mint minden hasonló célú elemzésben, kiemelt jelentőséget kellett tulajdonítanunk mindeme megfigyelés során

– az ismétlődő jelenségeknek (az egy lakáson belüli ismétlődéseknek és a több lakásban is ismétlődő jelenségeknek egyaránt);

– a különböző, de egy irányba mutató jelenségeknek;

– a tabuknak és tilalmaknak;

– a feltűnő egyediségeknek;

– a másutt jelenlévő dolgok feltűnő hiányának;

– a szembetűnő változásoknak,

hiszen mindezek kulturális-szimbolikus jelentésre, az egyedi esetlegességen túlmutató, esetenként tendenciaként jelentkező folyamatokra utalnak.

Minden ilyen elemzésnél figyelembe kell vennünk ugyanakkor azt is, hogy ugyanaz a jel-elem több dologról is árulkodhat egyszerre, sőt az egyes jelentések egymással ellentétes asszociációkat is hordozhatnak, s az értelmezések során erre is tekintettel kell lenni.

Figyelembe kell venni azt is, hogy a lakáshasználatban éppúgy, mint az élet más területein egyenlőtlenül érvényesülnek a tendenciák: érdemes mindig arra is kitekinteni, hogy ahol egyenlőtlenségek mutatkoznak, milyen különbségek tesznek szert jelentőségre, milyen beszédes különbségek jelzik az eltérő hozzáállást az egyes terek, helyiségek, tárgyak használatában? (Például: mely helyiségek, tárgyak hordoznak presztízst, melyek nem; melyeket tart fontosnak intimitása biztosítása szempontjából a lakás használója, melyeket nem stb.)

Mint szó volt erről, figyelembe kell vennünk azt is, hogy a lakás nem feltétlenül azoknak a személyeknek a tükre, akik benne élnek, hiszen örökség, divat, gazdasági kényszerek is szerepet játszhatnak a lakások képének kialakulásában, s ezeket az eltérő okokat el kell különíteni egymástól, ha érvényes módon kívánunk válaszolni arra, hogy miképpen jelennek meg lakóik sajátosságai egy-egy lakás arculatában. A felsorolt megfigyelési szempontokat – további szempontokkal kiegészítve – véleményünk szerint bármely kor lakáselemzőjének érdemes használnia, ugyanakkor hangsúlyoznunk kell, hogy mindaz, amit az elemzések eredményeként e könyvben megfogalmaztunk, az egyszeri jelenségleírás, kor-tükör, tehát egyetlen állítása sem tekinthető valamiféle törvénymegfogalmazásnak.

(Hiszen korról-korra, körülményről körülményre változhat, hogy mi szerepel hatalomjelként, hogy mi a ,,nőiesség” szimbóluma stb.)

Végezetül még egyszer hangsúlyozzuk, hogy a mi vizsgálódásaink a lakásokban megfigyelhető kulturális-szimbolikus jelenségekre és változásokra, a lakáskialakítás és -használat egyes antropológiai szempontjainak elemzésére irányultak; nem léptek fel tehát azzal az igénnyel, hogy a lakáskialakítás és lakáshasználat szociológiai, pszichológiai vagy esztétikai kérdésfelvetéseire keressenek

választ.

Mit tekintettünk a lakás jellegét meghatározó elemi egységeknek?

Visszatérve első kérdésünkhöz, hogy tehát milyen elemi egységekből, milyen ,,betűkből”, ,,szavakból”, ,,grammatikai szabályokból” próbáljuk megérteni a lakás ,,nyelvét” (még tovább konkretizálva a megfigyelés teendőit), végül is a következő alapelemeket választottuk külön, amelyek gyakorlatilag könyvünk alfejezeteit alkotják, végig szem előtt tartva azt, hogy a lakás szimbolikáját döntően nem elemeiből, hanem ezek együtteséből, kombinációjából lehet megérteni:

Első lépésként – ahogy bármely látogatója, kívülről befelé haladva – közelítettünk a megfigyelendő lakáshoz.

A külső elemek:

–  az épület elhelyezése;

–  kert és kerti építmények;

– az épülethez vezető utak: külső lépcsők, lépcsőházak;

– a határképzés eszközei: kerítések, kapuk; a bejárat – az épületkülső és épületbelső viszonya.

Következhettek a lakás legfőbb belső helyiségei, mint a lakás alkotóelemei – már ahol van ilyen{3}:

– a belépő, az előszoba, a hall; – a belső lépcsők;

– a hálószoba; – a gyerekszoba;

–  a vendégszoba;

– a konyha és kamra; – az étkező;

–  a nappali;

– a fürdőszoba; – a WC;

–  erkélyek, teraszok, verandák.

S a további, a fő lakótéren kívüli helyiségek:

– a pince; – a padlás;

– az egyéb kiszolgálóhelyiségek (a gardróbszoba, mosókonyha, kazánház stb.);

– a garázs; – a műhely;

–  az egyéb, nem lakás számára szolgáló tevékenységek színterei;

és a luxusjellegű, a pihenést, felüdülést szolgáló helyiségek, mint:

–  a konditerem;

–  az uszoda, szauna.

A lakás alapelemei a használat olyan sajátosságai is, mint

– a szobabeosztás;

– a bútorzat egészének összhatása;

– maguk a lakók, a lakó személyek, mint a lakás részei;

– különösen az a személy, akitől a lakás karaktere függ;

– a térhasználat sajátosságai; – a gyakorolt lakófunkciók;

– az étkezési, ételhasználati szokások;

– a határképzés elvei és gyakorlata;

– az esztétikai törekvések nyomai;

– a ,,világképzés” megléte-hiánya a lakáskialakításban;

– az elhanyagolás, a rendetlenség; – állatok jelenléte;

– a dohányzás szerepe; – a víz felhasználása; – a luxusigények jelei

– az ismétlődő és eltérő elemek az egyén különböző lakhelyein (lakás, nyaraló stb.).

Természetesen alapegységek a tárgyi elemek is. Ha továbbvisszük a korábban alkalmazott grammatikai hasonlatot – amit véleményünk szerint azért nem szabad túlzásba vinni (még annyira sem, amennyire pl. Baudrillard teszi), akkor a helyiség-szavakhoz képest a tárgyak ,,betűk” lennének. Vannak azonban olyan tárgyak, amelyek legalább olyan mértékben vesznek részt a lakás szimbolikus összhatásának létrejöttében, mint például az egymással viszonyba lépő helyiségek, ezért óvakodunk attól, hogy a tárgyat ,,alapabb” egységnek tekintsük, mint a helyiséget vagy a használat alapelemeit; úgy látjuk, mindezek együtt hol alá/fölé, hol mellérendelten – vesznek részt a lakás ,,beszédében”. (Erről még ejtünk néhány szót.) Úgy láttuk, hogy a lakás tárgyi összetevői közül különös figyelmet érdemelnek:

– a galériák;

– az oszlopok, boltívek, gerendák, egyéb tartóelemek; falak;

– a nyílászárók;

– a padlómegoldások;

– a függönyök;

– a szőnyegek;

– az ágyak, rekamiék, díványok, szófák, kerevetek, pamlagok;

– az ülőhelyek; – az asztalok;

– a szekrények, komódok, tálalók, tékák, almáriumok és ezek tartalma;

– a polcok;

– a bárpultok, ételkiadók;

– a konyhai berendezések;

– az edények;

– a fürdőszoba berendezései;

– a kályhák, kandallók, egyéb fűtési megoldások;

– a világítóeszközök;

– a képek;

– a fotók;

– egyéb műtárgyak;

– a könyvek, lemezek, kazetták;

– a virágok és egyéb növények;

– a zeneeszközök;

– a játékok;

–  a gyerekek munkái;

– a felnőttek saját munkái;

– a gyűjtemények;

– az egzotikum jelei;

– az ideologikus tárgyak;

– egyéb szimbolikus tárgyak;

– a televízió és egyéb híradástechnikai eszközök (rádió, fax, video, másológép stb.);

– a számítógép és tartozékai;

– a telefonok;

– a kerékpárok és egyéb sporteszközök;

– egyéb tárgyak.

Szükség lehet még az olyan fizikai hatások szerepének a lakás jellegét meghatározó elemi összetevőként való figyelembevételére, mint:

– a fényviszonyok;

– a hangok, zajok;

– a levegő, a szagok;

– a szövegek;

és az olyan eszmei hatások ugyanilyen elemi összetevőnek tekintésére, mint:

– a régiség;

– a gazdagság;

– a szűkebb értelemben vett kultúra;

– a népiség;

– a vallás;

–  és egyéb ideológiák jelei.

Az utolsóként említett – eszmei –hatások persze eredményei, felépítettjei bizonyos tárgyak együttesének és ezek használatmódjának – amennyiben a tárgyak, helyiségek stb. együttesükben sugallnak régiséget, népi jelleget stb. –, de egyszer-smind a hatás alapelemei is. A hatás, a benyomás kialakulásában együtt vesznek részt a tárgyak, a fények-hangok-szagok, a helyiségek belső rendje és egymás közti viszonyai, a lakásnak lakóik általi kezelése, beosztása, használatmódja... és az efféle ideológiai előfeltételek, amelyek ha jelen vannak, éppoly elemi szintű összetevői a lakás felépítésének, mint a tárgyak (amelyeket felhasználnak), vagy a helyiségek (amelyeknek jelentést adnak). Ezért ezeket az eszmei hatásokat külön is (alapelemként) elemeztük.

Mindezeket alapelemeknek tekintettük tehát, s ezek regisztrálásával fogtunk a lakások analíziséhez. Úgy gondoljuk, ugyanezekkel az előfeltevésekkel más korok más típusú lakásai is megközelíthetők.

Az elemzések során azonban még egyszer végig kellett gondolnunk azt az alapkérdést, hogy végül is miképpen működik a lakás ,,nyelve”, milyen értelemben van ,,nyelve” egy lakásnak? A könyv utolsó gondolatmeneteként e módszertani vívódásainkat szeretnénk megosztani az olvasóval.

Milyen ,,nyelven” beszél egy lakás?

Amióta a különböző jelrendszerek kutatásának összekötő tudománya, a szemiotika megszületett, számos jelrendszert neveztek el metaforikusan ,,nyelvnek”, s szokás lett a ,,vizualitás nyelvéről”, ,,testnyelvről” vagy ,,testbeszédről”, a ,,tárgyak nyelvéről” stb. értekezni. Mihelyt azonban komolyan kezdjük venni az analógiát, szembesülünk azzal a ténnyel, hogy ezekre a különböző ,,nyelvekre” nagyon erőltetetten s csak igen hézagosan lehet ráhúzni a szó szoros értelmében vett nyelv kutatása során kialakított kategóriákat. A jelrendszerek túlnyomó többségének nincsen grammatikája, szótana, mondattana – és nem is érdemes ilyet számon kérni rajtuk. A szó szoros értelmében vett nyelv nagyon speciális célra jött létre: belső fejlődése az emberi absztrakció fejlődése. Bár a többi jelrendszert éppen ezen absztrakt jelrendszerrel elemezzük, értelmezzük, s fejlődésükre annak minden pillanatában hat a nyelv, a nyelvi gondolkodás, a többi jelrendszer (mint jelrendszer) nem követte a nyelvet azon az úton, amelynek során a hajdan számos tudós szerint nomenverbális természetű ősnyelv viszonyok bonyolult jelzésére alkalmas alany-állítmány-tárgy-határozó-jelző-stb. szerkezetté bomlott. Ha az ősnyelv egységei valóban olyan szimbólumok, olyan ,,ősszavak” voltak, mint pl. a ,,nyom” – amely egyszerre tartalmazta a ,,nyomásra”, mint cselekvésre utaló verbális elemet, a ,,lenyomat” mint fogalom megnevezését, a nyomóerőt kifejtő alany felidézését és esetenként különböző affektív és evokatív elemeket is –, akkor az volt a nyelvnek a többi jelrendszerével még leginkább összevethető állapota; attól fogva azonban fejlődésük külön utakon járt, s így a többi jelrendszer felépülését, működését nem lehet a náluk jóval strukturáltabbá és absztraktabbá vált beszéd-nyelvből levezetni.

Az egyes jelrendszerek adekvát szerkezeti leírásához inkább az adott jelrendszer genezise nyújthat megfelelő támpontokat. A lakás ,,nyelvének” működését is a lakás szimbolikájának kialakulási fázisai értelmezik.

1.

A lakás keletkezése előtti állapotban az ember a természetben, azzal egybefonódva él. A hajlékkeresés ezen teljes szimbiózis feladását jelenti: az ember viszonyba lép a természettel: elkülöníti a kellemetlen-veszélyes környezetet attól, ami védelmet jelenthet a számára, s az utóbbit – legyen barlang, odú, gödör – ettől fogva lakhelynek, ,,lakásnak” lehet nevezni. (A folyamat, amelynek során az először nyilván ideiglenes hajlékból állandó lakás lesz, nagyon is lényeges, a ,,lakás”, a ,,ház” létrejöttében döntő lépésnek azonban az első viszonyulás nevezhető.)

2.

A következő ugrás akkor következik be, amikor a hajlékon belül több használati funkció kezd állandósulni: a ,,hálás”, az evés, az ételkészítés, az ápolás stb. Mihelyt ezekhez a funkciókhoz meghatározott térdarabok társulnak, megszületik a ,,helyiség”, a ,,szoba” fogalma is – ez is éppen egy lépéssel előbb, mint ahogy a mai értelemben vett helyiségek valóságos elkülönítésére sor kerül; hiszen hogy egy helyiséget elkülönítsünk, ahhoz már jelen kell lenni külön fogalmának. A szimbolika, a jelrendszer ekkor már javában működik: a ,,lakhely”,,,ház” mint szimbólum, megszületése pillanatától magában hordja azt az érzelmekkel telített, s később persze tovább bonyolódó asszociációrendszert, aminek alapján létrejött (oltalom, meleg, meghittség stb.), s az egyes helyiségek is szimbólumai lesznek a hozzájuk kapcsolódó cselekvéseknek az ezekhez fűződő összes érzelmi asszociációval együtt.

3. A lakások szimbolikája tovább finomodik azáltal, hogy a helyiségekbe különböző tárgyak kerülnek. A bekerülő tárgyak (először természeti, majd mind nagyobb arányban az ember által alakított tárgyak) magukkal hozzák mindazt a képzetet, amely ,,előéletükben” hozzájuk kötődött, s ezekre rakódnak rá azután a további használat során keletkező újabb képzetek.

A ház egésze tehát az általa elválasztott külső és belső világ viszonyától; az egymástól elkülönülő helyiségek meghatározott funkciójuktól, a bennük végzett cselekvések sajátosságaitól; a helyiségekben található tárgyak pedig használatuk tartalmától és a beléjük sűrűsödött előtörténettől nyerik szimbolikus jelentésüket. A ,,lakás szimbolikája” mindezen tényezők összefüggés- és kölcsönhatás-rendszerét jeleníti meg.

Mint fentebb már hangsúlyoztuk, a ,,szimbólum” ugyanakkor természeténél fogva többsíkú, többrétegű – s ebből következően: többjelentésű. Kiiktathatatlan sajátossága, hogy amikor megpróbáljuk ,,dekódolni”, mindig több, egyaránt érvényes ,,megfejtéshez” juthatunk. (Például a tudományokra utaló tárgyakkal kapcsolatban láthattuk, hogy azok egyszerre jelképei az adott tudományterületnek; általában a tudományosságnak – az ahhoz fűződő legkülönfélébb képzetekkel együtt –, a tudomány magasra értékelése folytán presztízstárgyak is, továbbá modernségszimbólumok, hiszen a tudomány fejlődése a modernizációt szolgálja. Ilyen többsíkúság bármely tárgy szimbolikájában érvényesülhet.)

A lakás tárgyai is egyszerre hordozhatnak hierarchiára, presztízsre utaló jegyeket; mozgósíthatják az érzékletekben rejlő ősi, ösztönös asszociációkat, képviselhetik a szépség, az esztétikum valamely formáját, utalhatnak történelmi ismeretekre és magukba szívhatnak érzelmi viszonyokat is. Egy díszítő céllal a falra akasztott kard például éppúgy státusszimbólum, mint egy meghatározott kor jelképe; egy meghatározott társadalmi csoportot felidéző tárgy s ugyanakkor az adott családban személyes emlékek is fűződhetnek hozzá; keménysége, élessége az emberből egészen más testi reakciókat vált ki, mint egy süppedő fotel közelsége; használati funkciójának agresszivitása, militáris jelkép volta éppúgy magától értetődő, mint formai szépsége, melynek alapján dísztárgyként használhatják stb. Az elemzőnek lehetőleg valamennyi, az adott szimbólumhoz kötődő jelentést fel kell tárnia.

Egy lakás külső keretei, helyiségei, tárgyai és a velük végzett cselekvések ilyen sokrétű szimbolikus tartalmaik révén mindig mondanak valamit

– arról a jelenkorról, amelynek embere a korra jellemző módon használja őket;

– azokról a korábbi korszakokról, amelyek az egyes történelmi korokhoz kapcsolódó tárgyak, stílusok, lakáshasználati megoldások által megjelennek, felidéződnek a lakásban;

– arról a kultúráról és arról a szubkultúráról, kulturális csoportról, amelynek közegében az adott lakás létezik, amelynek értékei, világképe a lakáskialakítás és -használat módját meghatározzák;

– a lakás kialakítóinak és használóinak szociális (gazdasági, hatalmi stb.) helyzetéről;

– a lakás kialakítóinak és használóinak egyéniségéről;

–  és a lakást használók közötti viszonyokról;

mert a szimbólumokba a fent jelzett módon mindez ,,belekódolódik”.

Az egyes helyiségek, tárgyak, cselekvések szimbolikája ugyanakkor nemcsak önmagából származik, hanem mindig viszonyítódik azokhoz a keretekhez, amelyeken belül (s ahhoz az Egészhez, amelynek részeiként) ezek a helyiségek, tárgyak, cselekvések megjelennek; jelentésük részben ebből a viszonyításból származik.

A szimbolikus tartalmak viszonyjellegűek abból a szempontból is, hogy számos (szimbolikus jelentéssel is bíró) fogalom egy ellentétes kategóriához viszonyítva jön létre: ahhoz, hogy egy tárgy a ,,puhaság, lágyság” s ezen keresztül a test kényeztetésének szimbóluma legyen, igen lényeges, hogy az adott közegben mihez képest tekinthető, illetve az adott kultúra emberei mihez képest tekintik puhának. Láthattuk, hogy új szimbolikus jelentések létrejöhetnek éppen ellenkező módon; a dichotómiák, ellentmondások feloldásával is: amikor két, egymással korábban össze nem egyeztethetőnek látott dolog egy jelenségben egyesül, ez óhatatlanul új fogalom, új szimbólum születését eredményezi.

A szimbólumok viszonytermészetéből következik, hogy ugyanaz a jelenség – más viszonyítással – egészen mást jelenthet; s megfordítva: egymástól egészen különböző jelenségek, jelenségegyüttesek sugallhatják lényegében ugyanazt a szimbolikus tartalmat, mint ahogyan például a Térhasználat fejezetben a ,,meghittség”-gel kapcsolatban láttuk. Így ha egy tárgy, egy helyiség vagy egy lakáshasználati megoldás szimbolikus jelentését keressük, nemigen lehet szótárszerűen meghatározni, hogy márpedig ez vagy az a tárgyfajta, ez vagy az a viselkedés egyértelműen ezt és csak ezt jelentheti. Ugyanakkor mindaz a korszakra, kultúrára, társadalmi helyzetre, egyéniségre és viszonyokra utaló elem, ami az adott dologba mint szimbólumba belesűrűsödött – másként fogalmazva: mindaz, ami az adott dolog asszociációs mezejét alkotja meghatározható – s egy körültekintő elemzés során meg is határozandó –, s hogy ezek közül melyik kap hangsúlyt, ez mindig nagymértékben attól a környezettől, közegtől függ, amelyben az adott tárgy vagy tárgyhasználati mód működik: a mellé kerülő dolgok montázshatásától, az Egésztől, amelynek része; és a részektől, amelyek felépítik.

E megfontolások figyelembevételével kíséreltük meg a lakások elemeinek szimbolikus funkcióit meghatározni és rendszerezni. Egyfajta ,,rejtjelfejtéssel” dekódolni az egyes helyiségek, tárgyak, használatmódok és egyéb tényezők jelentéseit (érzelmi, esztétikai, kulturális, szociális, státus- és egyéb szimbolikáját): azokat a jelentéseket, amelyek a huszadik század utolsó évtizedének magyarországi lakásaiban – korra és társadalomra jellemzően – úgy tűnik, előtérbe kerültek.

{1} A méretnövekedés pedig csak része egy általános színvonal- és igényszint emelkedésnek: S. Nagy Katalinnak a főleg a hetvenes években végzett lakásvizsgálataihoz képest a lakások jóléti színvonala igen jelentős mértékben, szembetűnően emelkedett.

{2} Láttuk, hogy ez a passzív-szemlélődő vizualizmus nagymértékben összefügg azokkal az életforma-változásokkal is, amelyek a képernyőkultúra kifejlődését kísérik.

{3} Természetesen az, hogy milyen helyiségekre oszlik egy lakás, ugyanúgy, mint a később sorolandó tárgyi elemek, nagymértékben korfüggő, egy más korszakban más alapegységeket kell figyelembe venni, legalábbis másokat is, az itt felsoroltak közül pedig nem mindet.