József Attila

(1905–1937)

Válogatott versek

I. KÖTET

KOSSUTH KIADÓ

1922

Ősapám

Fakó köntösben, hószín ménlován,

Álomban, éjjel, itt jár Ősapám,

Ruhája egyszerű, díszt nem visel,

De nagy szemében őserő tüzel.

Dús hosszú fürtje barna mint a föld,

Vasmarka kérges, nagy tusákra tört,

Füvegje mellett karvalyszárnya száll,

Előtte messze száz vitéz halál.

Rézarca, mint a gondos est, nyugodt,

– Kacagni tán soha nem is tudott –

Nyakán feszülnek holló-vérerek,

Tömbmelle vulkán tengerek felett.

Leszáll lovárul – tán Hadúr maga! –

Bronzajka mozdul s nem hallik szava,

Rám néz, szemembe, kezet fog velem,

Bús apa bús fiával, csendesen.

Fohászkodó ének

A szívem ócska, istenes, remek

Szelence s rajta nem fogott a rozsda.

Nyitott tenyéren nyújtom a magosba,

S a hajnalbíbor ércén megremeg.

– Isten, ha vagy – és Benned hinni kell

Kifosztott, földrevert bús jómagamnak –

Ha vagy és vélem terveid is vannak,

Ó add, a csókját ifjan érjem el!

Akkor nem szólnék többé nagy nevedről,

Csak öklöm ütné kétkedők hadát,

S ha nem teszed meg, bárha szeretetből,

Marokkal összecíbálom haját,

Úgyhogy sikolt, mint süllyedő naszád

Bús kürtje távol barna part felé.

Tavaszi ének

Éneklem a tavaszt, a fényt,

Bimbózó ifjú zöld reményt,

Szerelmes szívem sóhaját

S csitítgatom szegényt,

Nekem nyilik minden berek

– A vérem játékos gyerek –

S a Nap elém hajol

És rám kacag, milyen ravasz

– Ó, pompa, szín, ó dús Tavasz! –

Csak Márta nincs sehol.

Havas telekre zsenge fű,

A szellő nádi hegedű,

Rügyeznek ifjú lányszivek,

Az arcokon derű!

Csikó nyerít szerelmi vészt

S a torkom fölkiáltni készt:

– Vén Földünk hogy forog!

S a kék ég is milyen magas,

– Ó, pompa, szín, ó dús Tavasz!

– Reá ha gondolok.

Itt ékes, hímes szőnyegek,

Ott északon a bús hegyek,

Hol nem gondolnék rá soha –

De arra nem megyek…

– Rikolts, dalolj szegény torok:

– Ihaj, a Földünk hogy forog!

Ihaj szerelmi láz!

Míg jő a Tél, ki béhavaz

– Ó, pompa, szín, ó dús Tavasz! –

S a halál citeráz.

Csókkérés tavasszal

       Márta, hajad,

       Bronz-ajakad

Kéri s lázad a vágyam

       Illatozó,

       Vészt okozó

Csókba lehelni be lágyan.

       Megremegő,

       Hű szerető

Karban ölelni igézve,

       Édes ölön,

       Rózsatövön

Szép szemeket megidézve.

       Retten a lomb,

       Zöldel a domb –

Arra szaladnánk ketten,

       Reppen a szél,

       Csókra beszél,

Dalra kel önfeledetten,

       Véle dalol

       Itt valahol

Szív-körülöttem a vérem:

       Csend, Kicsi, csend!

       Így, ez a rend –

Most csak a csókod kérem.

A vergődő diák

Előtte sivár halom mered,

Két szemében a szíve remeg.

– Szegény diák.

Illatos és csókos az éjjel;

Piros szirmok szállanak széjjel

Rózsatövön.

Nagyon szeretne kisuhanni,

Mámoros csókban együtthalni

Valakivel.

Hanyatt feküdni uccakövön

S úgy várni, ha már nincs más öröm,

Naptalanul.

Száguldani egy örök éjen

S az éji széllel friss fehéren

titkolózni.

Vágyva vár kint az Élet-asszony,

Egy új sebet hogy fölfakasszon

Ifjú ajkon.

De hiába, ő nem csókolhat,

A diák nem megy, int a Holnap.

(Elhal a Vágy.)

S előtte sivár halom mered,

Két szeméből a bánat ered.

– Szegény diák.

Napszonett

A vén diványon hentereg a Nap,

Magával hozta erdők illatát

S kinek örömből semmi sem maradt,

Vidultan nézem én, kopott diák.

Hogy nyújtózik, milyen kacér, hamis!

Aranyhajával elborítja arcom,

Lágy csókja éri rezgő ajkam is,

Ölébe békén árva főmet hajtom.

– Ó Nap, a csókod új életre kelt,

Ha símogat selyem hajad, még élek;

Rossz idegem új ösztönökre lelt.

Maradj örökre – éjszaka lesz, félek,

Az éjnek oly riasztó árnya van

S ó jaj, nem gyújthatom föl önmagam!

Nyári délután a szobában

Fuldoklik már a széternyedt szoba.

A politúros asztal és a székek

Vén arca kéksötét homályba réved.

Vár rám a lépcső villogó foga.

De lenn a fürdő-strandon, a Dunán,

Piroscsikos, vizes trikók feszülnek. –

Jó ára van a könnyű tüllnek,

A friss szél futkos fodrai után.

Nem volna rossz az ódon Óbudába,

Ingujjba lenni, vagy nem is ruhába.

Kis korcsmában a sört isszák. – Talán

Ha én is innék, habzana a szám.

Száradt a számpadlása és a nyelvem.

Jaj, inni kell, de akkor föl kell kelnem.

Aratás előtt

A bús biborkirályfi, naplemente

Búcsúcsókjától ég a dús kalász.

Néhány vidám tücsök már dúdorász

S úgy ing a földön csendes este enyhe,

Mint vén öreg huszáron lóg a mente,

Kit nem ölel a nyárestéli láz.

De itt a búza s rozs méhébe száz

Apróság vár a fényre, napra, csendbe.

És várnak egyre mind a virradatra,

Mikor az égből napsugár pereg.

A duzzadt tábla jó, acélos fajta

S hajnalba jönnek barna emberek,

A válluk széles, nagy kasza van rajta…

… Szellő fuvall, a tábla megremeg.

Aratásban

A búzát vágja sok szilaj legény

– Marokszedő leány halad nyomukba –

A síma réz-orcájok kipirulva.

És villog a nap kaszájok hegyén.

A rengő búza hódoló remény.

Tikkadtan fekszik lábaikhoz hullva,

Mint fáradt gyermek, anyjára borulva.

És ihatnék a kutya is, szegény.

Egy szomjazó legény hűs fához lábol,

Jó hosszút kortyant öblös kulacsából

És visszaindul, várja a dolog.

A nap forró haragja újraéled,

A homlokokról izzadság csorog,

De gyűl a keresztekbe-rakott élet.

Névnapi dícséret

Rózsás ajkaidon mámoros élet él,

munkás két kezeden nyílik a friss tavasz,

hajlós-szál derekad – nincs fakadóbb virág!

       Hűs és drága zafír szemed.

Nem dícsérhetem én termetedet sehogy.

Oly mű nincs sehol, ó, mely vele érne fel –

márványkőben a vér: kő, nem igaz, nem él.

       Benned vér dübörög, piros.

Istentől ragadott bronzkoszorú hajad,

arcod lent a pokol dús tüze érlelé,

dombor kebled, ime, fénylik, akár a gyöngy.

       Krisztust vesztene el bokád!

Te vagy Máriaként asszonyok asszonya!

Nem méltó tereád senki se, jól tudom.

Ám én azt akarom, hullva borulj elém,

       mondván: El ne veszíts! Szeress!

Perc

Dalol a madársereg,

Hogy az erdő zeng belé,

Maszatos parasztgyerek

Inal a folyó felé.

A nap is süt melegen,

Tüzesíti a leget,

Nem is látni az egen

Pici keskeny felleget.

A parasztgyerek hevül,

A folyóparton ledül,

Homokon gurul tovább,

Kavicsot fog, jó lapost,

A folyóba dobja most

S fütyörészve áll odább.

Kukoricaföld

A kukoricaföldön ülök, várok,

Tán arra, hogy a varjú mikor károg

És mikor kell zengő cínnel tovaűzni.

A hűs Alkony beborít csöndes kékkel,

Én Rád gondolok nagy gyönyörűséggel

S szeretném a karom derekadra fűzni.

A Nap lement. Oly egyedül maradtam,

A Föld is kezd kihűlni már alattam.

A néma út fölött már a bagoly huhog.

A Nap lement. És én még várok, várok.

Terád várok. Nem jössz? És sírdogálok:

Szivemre a bánat halk csöppekben csurog.

Szeged alatt

Tiszánk, ifjú folyónk, e nyári estén

Halkan susogja régi bánatunk.

A Nap búcsúzik, tört örömre festvén

A messzit; és az Éjfa rám borul.

Reám borul s arcom simítja lágyan

Hűs lombja, rajta nem terem virág,

De béborítja csöndbe síri ágyam,

Ha majd lefekszem én is – bús diák.

Öreg, borús vers kél borongva bennem,

Rokon hang zendül vissza rá szivemben.

– Mért is kell búmat rímbe önteni?

Lelkemen most halk remegés fut át:

Szeretném szépen felköszönteni

Magányos, árva, bús Juhász Gyulát.

Juhász Gyulához

Bátyám, ki bortól mámoros éneket

Zengsz húrodon, Te, nézd a magyar hazát,

       Csitítsd el Anna-kérő szíved

              S öntsd az erőd a reménytelenbe.

Hangod legyen az őszi vihar sötét

Zúgása, melyben tompa a jajgatás,

       De a harangszó messze hangzik

              S tornya fehérlik az éjszakában,

Ha sujt a villám s retten a gyönge szív.

És ösztökéld a tétova honfiút:

       Üzend, hogy nincsen Isten, Ember,

              Csak magyarok letiport hazája.

És hogyha kell, ó, csak könyörögj nekik,

Hogy dolgozó nép karja erős marad

       És vagdald föl meleg nagy szíved

              S oszd ki közöttük az éheseknek.

Csak így lehet célt érni magyarral el,

Szidj, kérj, dörögj és hozd a reményt nekünk,

       Mert hogyha nem remél a költő,

              Más ki remélne az új hazában.

Nem tudunk élni

Bennem betöltetlen szomorúság tátong

S gizgazzal benőve minden istenoltár.

Hajh, vágyak anyja, de mostoha voltál.

Eltévedtem járván erdő-rengetegen.

A félelem sikong zirrenő haraszttal

S vén adós erdő nem űz, nem marasztal.

A fák sudarára szállt az Est, az álnok

És torkom szorongatja valami titok:

Ajkat én miért csak sóhajra nyitok?

Magyar vagyok én is (rivallnak a kányák),

Ilyen vagyok én és sose leszünk mások.

Jaj, jaj, nem tudunk élni, nyavalyások.

Részeg a síneken

Egy részeg ember fekszik a síneken,

A balkezében tartja a butykosát

És hortyog. Alszik hajnali hívesen.

Az Éj az úton most üget el tovább.

Kuszált haját már ékesitette sok

Giz-gaz-szeméttel lágyan az éji szél,

Most hint az Ég rá isteni harmatot

S meg nem mozog, csak melle zihál, hisz él.

Jobb ökle, mint a talpfa, olyan kemény,

Úgy alszik mint rég anyja meleg ölén.

Ruhája rongyos. Még fiatal; legény.

A Nap se kél, az ég hamuszínre tört.

Egy részeg ember fekszik a síneken

És messziről, lassan, dübörög a föld.

Éhség

A gép megállt. Elfáradt por kering

fölötte, mint az őszi köd meg pára,

s rászáll az emberek hajlott nyakára,

kik esznek most. Átizzadt szennyes ing

hűl a vállukra. Fal, fal egyre mind.

Kenyér s uborka az ebédjük mára

s mind úgy eszik, ne vesszen csöpp se kárba

s hogy jót harap s hozzáharap megint.

Már nem törődnek semmit az idővel.

A harapások majdnem összeesnek,

de jól megrágnak minden falatot.

Egészséges, még jó paraszttüdővel

szívják, rágják a port, szénaszagot

s csak esznek, esznek, nem beszélnek, esznek.

(A gép elkapta)

A gép elkapta. Messze fröccsent vére,

fehéren hullott földre a feje.

(A férgek közt lesz immár a helye)

S letették kinn az udvar hűs kövére.

Örök lett munkás két kezének éje.

Irígyen nézte sok bús halvány arc,

az ő kezökben ég tovább a harc:

a sok gyerekszáj vár a kis kenyérre.

Megáll egy percre a dolog zaja,

elszáll egy ember könnyes sóhaja,

két éhes gyermek ágyán felriad.

A gép megindul újra zakatolva

s megy minden, mintha mi se történt volna:

a földön még elég ember marad.

Rög a röghöz

Jöjj, testvérkém, atyánk, a bujdosó nap

a távol falujába ballagott.

Fönn már kigyujtják üvegét a holdnak,

a hamvas, égi templomablakot.

Fészkében ring a száz cikázó fecske,

szívemben minden mámoros szavad.

Reszket – mint ujjunk – mind a levelecske

és röghöz szorul a rög és tapad.

Egymás mellett mi is rögök vagyunk most,

minket a gyönge, friss vetés szeret.

Jöjj, kedvesem, tested lelkembe hullasd,

bennünk a föld barázdát rejteget.

Az est sötét báránya ballagóba,

feketébb hulló selyemgyapja már.

És szőke hajad mintha mező volna,

mit teljesen betölt a holdsugár.

Végtelen óta…

Végtelen óta folynak a percek,

Végtelen óta folynak a könnyek –

Harsog a tenger, árad a tenger

És jaj! utánok még többen jönnek.

Ezer forrás sír végeszakadlan

És jaj, az anyja úgy szereti!

Harsog a tenger, árad a tenger,

Fáradt a lelkem, ölelgeti.

Folynak a könnyek, folynak a percek,

Nem tudni: Hová? Merre? Mivégre?

Harsog a tenger, árad a tenger –

Eltűnik egyszer a Semmiségbe.