A VILÁGTÖRTÉNELEM

NAGY ALAKJAI

MEZOPOTÁMIAI
URALKODÓK

Írta: Kalla Gábor

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELŐSZÓ       4

GILGAMES

ÉANNATUM ÉS URUINIMGINA

SARRUKÍN ÉS NARÁM-SZÍN

UR-NAMMU ÉS IBBÍ-SZÍN

SAMSI-ADAD ÉS FIAI

HAMMURÁPI

I. ASSUR-UBALLIT ÉS I. TUKULTI-NINURTA

II. ASSUR-NÁSZIR-APLI ÉS SZEMIRÁMISZ

III. TUKULTI-APIL-ÉSARRA ÉS ASSUR-BÁN-APLI

NABÚ-KUDURRI-USZUR ÉS NABÚ-NAID

ELŐSZÓ

Egy mezopotámiai uralkodókkal foglalkozó munka jellegét alapvetően a ránk maradt források határozzák meg. Az ékírásos történeti szövegek túlnyomó többsége királyfelirat, melynek nagyobbik része nagyszabású építkezések alapítási okmányaiként került földbe, így a kortársak nem láthatták. Ezek hordozója lehetett agyagtábla, -henger, -prizma, -szög, esetleg kő, bronz vagy nemesfém. Ritkábbak a sztélékre (felállított kőlap), vagy a távoli hegységek hatalmas szikláira vésett valódi győzelmi feliratok. Részletességük időről időre változott, néhány kivételtől eltekintve eleinte legfeljebb a győzelem tényét, a rivális uralkodó fogságba ejtését vagy megölését, egy ellenséges város bevételét, illetve lerombolását említették, az egyes hadjáratok körülményeit is leíró nagyszabású feliratok csak később, főleg Asszíriában jelentek meg.

Az uralkodói hatalom sajátosságainak megfelelően lényeges különbség volt a babilóniai és az asszír feliratok stílusa és témái között. Míg az előbbiek különös hangsúlyt fordítottak a szociális igazságosság kérdésére és a civilizatórikus tevékenységekre, mint például az öntözőhálózat létesítése, az utóbbiak központi témája a háború.

Sajnos, a krónikákból, melyek a kívülálló szemével nézik az eseményeket, csak kevés maradt fenn, egy részük pedig legalább olyan elfogult, mint a királyfeliratok. Előnyük, hogy beszámolnak az uralkodók olyan kudarcairól is, melyeket ők elhallgattak. Mivel az évkönyvszerű krónikák csak a második évezred második felében, feltehetően hettita hatásra jelentek meg, a korábbi időszakok történéseit a szóbeli hagyomány alapján írták le. Ezek bővelkednek a folklorisztikus elemekben, hasonlóan a történeti legendákhoz és a történeti ómenekhez. E hagyomány alapvető jellegzetessége volt a sűrítés, azaz hosszú időszakok változatos történelmét néhány uralkodóhoz rendelte, másokat pedig elfelejtett. A kiválasztott királyok egy-egy uralkodótípust képviseltek. A kortársak számára a legérdekesebbek azok voltak, akiknek szerencsecsillaga nagyon gyorsan emelkedett, vagy gyorsan hullott alá. Ezért kialakult a sikeres, illetve a balsorsú uralkodó sémája, akiknek alakján keresztül értelmezték az egyes dinasztiák felemelkedését és bukását.

A könyv ezt a jellegzetesen mezopotámiai történelemszemléletet követi, amikor a legtöbb időszakot kettős portrékon keresztül kísérli meg bemutatni. Így az életrajzok lehetőséget adnak arra, hogy végigkövessük a hatalmi rendszerek változásait: kialakulásukat, csúcspontjukat és bukásukat. Gyakran kiderül, hogy a látszólag fénykorukat elő, magabiztos és gazdag államok, illetve birodalmak már felemésztették tartalékaikat, és a bukás épp a legsikeresebb uralkodó utolsó éveiben, vagy közvetlenül halála után következik be.

A mezopotámia uralkodói hatalom jellegét alapvetően azok a kihívások határozták meg, amelyekre az államnak válaszolnia kellett. Ezek közül az egyik legfontosabb a Folyóköz természeti környezete volt. Az északkeleti irányból a Zagrosz-hegység, a délnyugati irányból pedig a Nefúd-sivatag által körülvett alluviális síkság talaja potenciálisan termékeny volt, de a száraz klíma miatt csak akkor lehetett rajta földművelést folytatni, ha megfelelő mennyiségű vizet juttattak a földbe. A nagy folyók, az Eufrátesz és a Tigris vize nemcsak áldást jelentettek, hanem a rossz időben – éppen akkor, amikor a vetés sarjadt – érkező, és sokszor pusztító árhullámok miatt rengeteg problémát is okoztak. Ráadásul gyakran elhagyták medrüket, és előfordult, hogy negyven-ötven km-rel arrébb helyeződött a folyóágy. E csapásokat csak az öntözőrendszer folyamatos megújítása és karbantartása akadályozhatta meg, és az egész társadalom összefogását igénylő munkát az uralkodók irányították.

A királyok másik fontos feladatát az a tény határozta meg, hogy Mezopotámia híján volt a legtöbb fontos nyersanyagnak, csak mezőgazdasági termékeknek volt bőviben. Eleinte egyedül az uralkodók tudták előteremteni a hatalmas kereskedelmi vállalkozásokhoz szükséges tőkét, de később, amikor megjelentek a magánkereskedők, szükség volt az utak biztosítására. Az egész korabeli világot behálózó kereskedelmi utakat sok veszély fenyegette, s mivel a Folyóköz jóléte zavartalan működésüktől függött, gyakran merült fel az igény, hogy ezeket integrálják a mezopotámiai politikai rendszerbe, vagyis birodalmi szerkezeteket hozzanak létre.

Az előzőekkel azonos fontosságú tényező, ha nem fontosabb, hogy Mezopotámia gazdag városainak folyamatos külső fenyegetéssel kellett szembenézniük. Keleti és északi irányból a Zagrosz és az Örmény-fennsík vad hegyi népei, nyugatról a szíriai sztyeppe nomádjai próbáltak újra és újra behatolni a Folyóközbe, hogy részesüljenek annak bőséges javaiból. Ennek megakadályozása fontos szerepet játszott az Ur-i Birodalom vagy a különböző asszír birodalmak kialakulásában. A gátak előbb-utóbb mégis átszakadtak, és a beözönlő jövevények szinte mindig átvették a helyi hagyományokat és saját kultúrájukkal gazdagítva vitték tovább az ősi civilizációt, majd később szilárd öntudattal védték meg azt. Ezért hiába lépett színre Mezopotámia történetében népek sokasága, kultúrája szinte törés nélkül fejlődött közel háromezer évig.