Móricz

Zsigmond

Válogatott

elbeszélések

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Az utolsó betyár       4

Hét krajcár       8

Judith és Eszter       11

Tragédia       15

A végvacsora

Gyereksírás

Zsuzsánna Klagenfurtban

Hazaitta magát

Égi madár

Szegény emberek

Szegénygondozás

A kicsi

Szabadulás

Nyomozás

Contra vim mortis

A fogorvos

Én megsértelek és te bocsánatot kérsz

O mors, bonum est judicium tuum

A feketeruhás nő

Az ágytakaró

Útjavítás

A kondás legszennyesebb inge

Barbárok

Kiserdei angyalok

Összemesélés

Csibe

Akkor krinolinban jártak,tegnap mesél a mának

Családi fénykép

A kutya

Az utolsó betyár

Tél van, hideg. Olyan hideg, hogy megfagyott az egész világ. A földön kopogva gurul végig a göröngy, mint a kavics, ha a kóbor ember kővé vált csizmája orrával elrúgja. De megfagyott a csizmában a szalma, a szalmában a láb; megfagyott a boton a kéz, a mellben a szív, és az agyban a gondolat.

Mégis menni kell. Mint egy romló gép, úgy haladt előre mindig lassabban egy ember. Nem tudva, honnan hová. A feje előre szegve, mint a bivalyé, mikor jármot húz, a szeme véres és kidülledt, a hidegtől vizes.

Egyszerre csak egy szélostor, csupa éles tűből vert korbács vág végig rajta, s félrecsapva kurta gatyáját, mint a gereben eszi bele magát a kékre fagyott élő húsba.

A betyár megáll s hátat fordít a szélnek, míg az el nem repül. Akkor valami gondolatféle támad benne. Az jut eszébe, hogy azok a kutyák, akik üldözik, meleg mundérba vannak öltözve; ha megéheztek, pecsenyét sütnek, kulacsot nyakalnak és adomázva kacagnak a futó betyáron. Ő pedig két napja nem evett, s már a gyaloglás sem melegíti.

–Megölöm a világot! – emeli fel botját, s rémítő érzéssel gondol mindenkire, aki nem fázik és nem szenved.

Azután nekiindul. Ugyanazzal az egyenletes lassúsággal. Nincs hova siessen; nem is tudja, hol jár. Eltévedt a pusztán.

Besötétedik. Mélységes barna-fekete köd telepszik a földre. Vigasztalan, reménytelen. Az ember csak megy, megy.

Hirtelen nagy, fekete tömeg állja útját. Felnéz, s szeme a váratlan meglepetéstől kimered. Ház van előtte.

Két lépés az ablak. Odamegy, benéz. Fekete füstös, alacsony szoba, a pásztorkandallóban tűz világít, bent gyerekek kacagnak.

–Megölöm mindet!

Az ajtón nem keresi a kilincs madzagját, nekiesik egész testével s majdnem bebukik rajta.

Belép. Valami állati hang tör ki belőle. A botot fel akarja emelni, hogy üssön, de az ujja nem mozdul, csak a karját emeli. Arca eltorzul, és szeme szinte kifordul üregéből.

Rettenve hallgatott el a család. Csak a gazda, ki betegen fekszik, kiáltja:

–Ki az?

A bot koppan a földön. A tűz éppen fellobban, s a világosság megkápráztatja a betyár szemét. Tehetetlenül áll s csak gondolatban morogja:

Megölöm őket! – de a gyilkosság perce elmúlt.

–Jó estét, bácsi. Adjon Isten jó estét – szól az asszony, s a gyereket leteszi a földre. Feláll, közelebb megy. – Ilyen időben Istent kísérteni!… – mondja s szépen beteszi az ajtót.

A betyár nem szól, csak áll. A szeme egy fél sonkát lelt meg a kandalló gerendáján, szeretne rárohanni, mint a vad, de lám máris feltámadt benne az ember: nem akarja, hogy éhes kutyának nézzék.

Rávetette szemét az asszonyra. Közönséges kis széles szájú, benyomott arcú személy; vékony, száraz, semmi teste, de meleg, csak úgy árad belőle a melegség. Megfogta a betyár kezét. Azt, amelyikkel a botot tartotta, nem is sietett róla levenni, s megindult a vér keringeni az ember ereiben.

–Jézus Isten, hisz ez az ember megfagyott! – kiáltott az asszony. – Csupa egy jég a húsa. Ugyi éhes is, lelkem?

A betyár megrántotta a szemöldökét, de a szeme újra odatapadt a sonkára, zöldes tűzzel, mint a farkasé.

–Jaj, csak a tűzhöz ne menjen, üljön ide az ajtóhoz! – s leültette egy lócára, mintha a tulajdon ura lett volna. Kifejtette merev ujjai közül a botot s pálinkát hozott elő. A betyár nem tudta megfogni az üveget, úgy kellett beletölteni az asszonynak.

Mikor égetni s melegíteni kezdte bent a szesz, újra ez volt az első gondolata:

Megölöm mindet!

És ismételgette magában, de hagyta, hogy az asszony etesse, itassa, levetkőztesse, s mikor fagyos csizmáját nem lehetett lehúzni, úgy tegye bele mindenestől a lábát egy dézsa hideg, friss kútvízbe.

Az asszony azzal a csudálatos oktalan jósággal súrolta, mosta hóval a fejét, vállát, hátát, amelynek sejtelme sincs róla, hogy most jót tesz… s a férfi azzal az egykedvű oktalansággal tűrte, amely nem is sejti, hogy jót tesznek vele.

Hisz az természetes. Másképp megfagyna…

Közben pedig egyre mondogatta:

Megölöm őket.

De nem szólt egy szót sem. Megetették, lefektették.

S ő feküdt mereven, behunyva a szemét, s azt gondolta, hogy most meg kell halni. Kinyújtotta a lábát, keresztbe tette a kezét, mint a halottakhoz illik, s várta utolsó óráját.

Másnap reggel fölpattant a szemhéja, s a nedves, kiolvadt kis ablakon át látta, hogy megindult a havazás, a hideg is enyhült, s odakint sűrűn hull a hó.

A betyár elgondolta, hogy ha ide nem akad, most ott fekszik kint, még merevebben, még csendesebben s beborítaná az Isten a fehér szemfedővel…

Mindig jobban kezdett dolgozni az elméje.

Cudar dolog élni. Annak jó, aki nincs. Mégis, hogy haragusznak, ha az ember valakit bejuttat a másvilágra, pedig hisz ott van a paradicsom… S lám, egy a vége mindennek: a gödör. Jó megszabadulni a kínlódásoktól. S milyen könnyű is…

Az asszony lármázni kezdett a gyerekekre, kik a hógolyózás után pirosan, kacagva s havasan rontottak be.

A másik ágyon a beteg, úgy látszik, nagyon rosszul van, keservesen nyöszörög.

Be jó volna, ha leszakadna a fedél s agyonütne mindenkit. Egy csomó szerencsétlennel kevesebb volna.

Felnézett a rongyos kunyhó tetejére. Padlás nincs, a szalmafedél dérrel borítva, lecsüngő pókháló, mint kivirágzott rozmaring.

Rossz fázni, még rosszabb éhezni. Ez a baj, ez a kettő. És vannak, akik sohasem fáznak, sohasem éheznek. De ha azokhoz megy be az üldözött, akiknek mindenük van…

Hirtelen elképzelte, mi lett volna, ha az este nem ide téved, hanem valami kastélyba…

Újra feltámad egészen az ádáz embergyűlölete.

Megölöm őket. Mert azoknak büntetés, ezeknek megváltás a halál.

Hevesen emelte fel öklét s leeresztette újra.

Csöndes lett.

Behunyta szemét, s megszűnt gondolkozni.

Egy meleg tenyért érzett homlokán. Felnézett. Az asszony állt előtte.

–Jó reggelt már na.

–Jó reggelt.

–Mit álmodott? Óh, hiszen már jól van.

–Jól.

–Pedig bizony alig hittem; úgy állított be az este, mint az ijedelem. Jaj, jó ember, minek megy útra ilyen időben?

–Hm.

–Muszáj volt, ugyi? Csak az én uramat is meggyógyítaná már a Jóisten. Jaj, nem tudom én, hogy kell élni a világban.

–Mi baj?

–Óh, egyebe sincs a szegénynek, csak baja. Már most kifogytam mindenből, bementem volna a városba a sógorhoz, kérni egy kis lisztet, mit, kölcsön, majd csak megérjük a tavaszt, de ez az én emberem mindennap rosszabbul van, most már magánál sincs. A pulyának főztem egy kis létyót… ér is az a habarék valamit, mikor csak csupa víz, se lisztem, se zsírom. De a gyerek, szegény, nem bánja, csak legyen kanalazni. Aj, mennyit is kell sanyarogni, míg felnő a pulya…

Így ömlött a szó, mint az ócska daráló síró hangja. Az eleven nyomorúság a fekvő férfit úgy megrendítette, hogy felült, s tevékeny elméje elfelejtett minden okoskodást.

–Hát mi lesz veletek? – kérdezte olyan gonddal, mintha testvére lett volna az asszony.

–Tudja a Jóisten.

A betyár sóhajtott, lehajtotta a fejét s elgondolkozott.

–Hány esztendős vagy? – int a legnagyobb fiúnak, ki az anyja szoknyája mellől bámészkodott. A gyerek félretekerte a nyakát, s nem felelt. Az anyja szólt.

–Nagy lógó e már. Van vagy tíz esztendős, úgy tartom. De olyan szégyellős…

–Bejönnél velem a városba? Vásárolni…

–Be – szólt csendesen a kisfiú.

–Hogyne, be bizony – kap a szón az asszony. – Hisz egy órási út sincs… Jaj, de nincsen nekünk pénzünk.

–Van nekem – vágott közbe a betyár –, vagy lesz – tette hozzá sötéten.

Az asszony ránézett s csöndesen szólt.

–Jaj, csak ne úgy kerítse… Nem szoktunk mi ahhoz… Tán inkább éhen halnék… Pedig bolondság… Bánom is én, csak magának ne legyen baja… Nem haragszik?

A betyár megtorpanva hallgatta, hogy alkuszik az asszony a lelkiismeretével. Ő is azt csinálta, a lelkiismeretével számolt.

–Ne búsulj, nem olyan pénz… – szólt vontatva.

Azzal felkelt és öltözött.

–Őtözz – szólt a gyereknek is.

Az asszony az apjok ruhájába bugyolálta a fiút, és elmondta a városbeli ismerőseit, rokonait, férjhez mentének a történetét.

–Hát osztán mikor jönnek vissza?

A férfi nagyot hallgatott rá.

–Én nem jövök vissza.

–Jaj, dehogyisnem. Ugyi, látjuk még.

–Soha.

–Pedig az én uram is úgy szereti a jó embert… Osztán Rudas Ferenc nevezetű a sógorom…

A betyár erővel tépte ki magát, sose volt ilyen keserves perce.

–Isten áldja meg – szólott, s vitte a kisfiút az ölében. Az úton úgy eldiskurált vele, mintha a maga fia lett volna.

Beértek a városba; beállítottak a sógorhoz.

–Maga Rudas Ferenc?

–Én vagyok.

–Legyen oly emberséges – szólt a betyár rendületlenül toldozva a szót. – Egy kis pénzvárandóságom van valahol, jöjjön el, hozzon is még valakit magával tanúnak. Ennek a gyereknek adom; tartozom nekik; osztán vegyen belőle zsírt, lisztet, meg ami kell – beteg az apja –, szállítsa ki nekik.

–Szíves örömest.

Így mentek fel négyen, öten a komiszárushoz.

A kapu előtt tréfálózva szólt a betyár.

–Hó, fiam, nem megyek be, ha csak nem viszel. Pedig ott mindent kapsz, ha beviszel.

–Jöjjön be kend, jöjjön – s megfogta a ruháját.

–A kezemet, fiam, úgy húzzál.

A gyerek úgy tett.

Ilyen módon mentek be az udvarra, be az irodába.

–Kérdezd fiam, hol a csendbiztos úr.

–Hol van a csendbiztos úr?

–Itt vagyok. Mit akartok?

–Mondjad fiam: Elfogtam a Kormost, adják ki a salláriumot.

A kicsi szépen utána mondta.

–Elfogtam a Kormost, adják ki a sallalárét.

Most tudták meg az emberek, kit kísértek.

Bámulva nézett még a csendbiztos is a híres rablóra, akit három megye pandúrja sem tudott összeszedni; s Ráday száz pengőt tűzött ki a fejére.

–No, te kutya – rivallt rá dühösen –, mégis megkerültél.

–Meg, könyörgöm… – szólt alázatosan. Aztán keményen tette hozzá. – Látja, csendbiztos úr, kicsoda fogott el?

–Látom.

–Megkapja-e értem a százpengőforintot?

–Meg ám.

–Akkor jó. Mert a szentháromságra, senki ide nem hozott volna, ha ez a poronty nem.

A pandúrok körülvették, hogy békót tegyenek kezére, lábára. Kormos a sírva fakadó gyereknek még egyszer megsimogatta a fejét.

–Osztán fiam, tisztelem az édesanyádat. Jó ember legyen belőled.

Könnyet törült ki a szeméből, s mikor elvezették, ezt gondolta magában:

–Mindegy. Ha engem elótanak, olyan, mintha az egész világot megöltem volna… úgyse látom többet.

S a tömlöc fenekén felnézett az ablakra, sóhajtva, reménnyel:

–Úristen. Hátha nem is ítélnek halálra.

(1903)

Hét krajcár

Jól rendelték az istenek, hogy a szegény ember is tudjon kacagni.

Nemcsak sírás-rívás hallik a putriban, hanem szívből jövő kacagás is elég. Sőt az is igaz, hogy a szegény ember sokszor nevet, mikor inkább volna oka sírni.

Jól ismerem ezt a világot: A Soósoknak az a generációja, amelyből az apám való, megpróbálta az ínségnek legsúlyosabb állapotát is. Abban az időben napszámos volt az apám egy gépműhelyben. Ő sem dicsekedik ezzel az idővel, más sem. Pedig igaz.

És az is igaz, hogy soha már én jövendő életemben nem kacagok annyit, mint gyermekségem e pár esztendejében.

Hogy is kacagnék, mikor nincsen már piros arcú, vidám anyám, aki olyan édesdeden tudott nevetni, hogy a könny csorgott a végén a szeméből, s köhögés fogta el, hogy majdnem megfojtotta…

És még ő sem kacagott úgy soha, mint mikor egy délutánt azzal töltöttünk, hogy hét krajcárt kerestünk ketten. Kerestünk és találtunk is. Hármat a gépfiókban, egyet az almáriumban… a többi nehezebben került elő.

Az első három krajcárt még maga meglelte az anyám. Azt hitte, többet is talál a gépfiában, mert pénzért szokott varrni, s amit fizettek, mindig odarakta. Nekem a gépfia kifogyhatatlan kincsesbánya volt, amelybe csak bele kell nyúlni, s mindjárt van terülj asztalkám.

El is bámultam nagyon, mikor az édesanyám kutat benne, tűt, gyűszűt, ollót, szalagdarabokat, zsinórt, gombot, mindent szétkotor s egyszerre csak azt mondja nagy bámulva:

–Elbújtak.

–Micsodák?

–A pénzecskék – szólt felkacagva az anyám.

Kihúzta a fiókot.

–Gyere csak, kisfiam, azér is keressük meg a gonoszokat. Huncut, huncut krajcárkák.

Leguggolt a földre, s olyanformán tette le a fiókot, mintha attól félt volna, hogy kirepülnek; úgyis borította le, egyszerre, mint mikor kalappal lepkét fog az ember.

Nem lehetett azon nem kacagni.

–Itt vannak, benne vannak – nevetgélt s nem sietett felemelni –, hacsak egy is van, itt kell neki lenni.

Leguggoltam a földre, úgy lestem, nem búvik-é ki valahol egy fényes pénzecske? Nem mozgott ott semmi. Tulajdonképpen nem is nagyon hittük, hogy van benne valami.

Összenéztünk és nevettünk a gyerekes tréfán.

Hozzányúltam a fenekével felfordított fiókhoz.

–Pszt! – ijesztett rám az anyám – csendesen, még kiszökik. Te még nem tudod, milyen fürge állat a krajcár. Nagyon sebesen szalad az, csak úgy gurul. De még hogy gurul…

Jobbra-balra dőltünk. Sokat tapasztaltuk már, hogy igen könnyen gurul a krajcár.

Mikor felocsúdtunk, én megint kinyújtottam a kezem, hogy felbillentsem a fiókot.

–Jaj! – kiáltott rám újra az anyám, s én megijedtem, úgy visszakaptam az ujjam, mintha a sparherthez ért volna.

–Vigyázz, te kis tékozló. Hogy sietne már kiadni az útját. Addig a miénk, míg itt van alatta. Csak hadd legyen ott még egy kis ideig. Mert látod, mosni akarok, ahhoz szappan kell, szappanra legkevesebb hét krajcár kell, kevesebbér nem adnak, nekem már van három, még kell négy, az itt van ebbe a kis házikóba; itt lakik, de nem szereti, ha háborgatják, mert ha megharagszik, úgy elmegy, hogy sose látjuk többet. Hát vigyázz, mert a pénz nagyon kényes, csinnyán kell vele bánni. Tisztességgel. Könnyen megáprehendál, mint az úri kisasszonyok… Te, nem tudsz valami csalogató verset, azzal tán ki lehetne csalni a csigabigahéjból.

Hányat kacagtunk e csacsogás közben. Tudom is én. De a csigabiga-csalogató nagyon furcsa volt.

Pénz bácsi gyere ki,

Ég a házad ideki…

Azzal felfordítottam a házat.

Volt alatta százféle szemét, csak pénz az nem volt.

Az anyám savanyúan felhúzott ajakkal kotorászott, hiába.

–Milyen kár – mondta –, hogy asztalunk nincsen. Ha erre borítottuk volna ki, nagyobb lett vóna a tisztesség, akkor lett vóna alatta.

Én összekapargáltam a sok lomot s beleraktam a fiókba. Az anyám azalatt gondolkozott. Úgy eltörte az eszét, nem tett-é valahova valaha valami pénzt, de nem tudott róla.

De nekem fúrta valami az oldalamat.

–Édes anyám, tudok én egy helyet, ahol van krajcár.

–Hol, fiam, keressük meg, míg el nem olvad, mint a hó.

–Az üveges almáriumba, a fiókba vót.

–Ó, boldogtalan gyermek, be jó, hogy elébb nem mondtad, most asse lenne.

Felállottunk s mentünk az üveges almáriumhoz, aminek nem volt üvegje már régen, de a fiókjába ott volt a krajcár, ahol én tudtam. Három nap óta készültem kicsenni onnan, de sose mertem. Pedig cukrot vettem vóna rajta, ha azt is mertem vóna.

–No van már négy krajcár. Sose búsulj már, fiacskám, megvan a nagyobbik fele. Már csak három kell. Osztán ha ezt az egyet megkerestük egy óra alatt, azt a hármat is megleljük uzsonnáig. Még akkor is moshatok egy rendet estig. Gyere csak szaporán, hátha a többi fiókba is lesz egy-egy.

Hiszen ha minden fiókba lett vóna. Akkor sok lett vóna. Mert az öreg almáriom fiatalabb korában olyan helyen szolgált, ahol sok duggatni való lehetett. De nálunk nem sok terhe volt az árvának, nemhiába volt olyan göthös, szúette, foghíjas.

Az anyám minden új fióknak tartott egy kis prédikációt.

–Ez gazdag fiók – vót. Ennek sose volt semmije. Ez meg mindig hitelbül élt. No, te rossz, nyavalyás kódus; hát neked sincs egy krajcárod. Ó ennek nem is lesz, mert ez a mi szegénységünket őrzi. No neked ne is legyen, ha most az egyszer kérek tőled, most se adsz. Ennek van a legtöbb, ni! – kiáltotta kacagva, mikor kirántotta a legalsó fiókot, amelynek egy csepp feneke se volt.

A nyakamba akasztotta, aztán leültünk nevettünkben a földre.

–Megállj csak – szólt hirtelen –, mingyárt lesz nekünk pénzünk. Az apád ruhájába lelek.

A falba szegek voltak verve, azon lógtak a ruhák. S csudák-csudája, ahogy a legelső zsebbe belenyúlt az anyám, rögtön a kezébe akadt egy krajcár. A szemének alig akart hinni.

–Megvan – kiáltotta –, itt van! Mennyi is van már? Meg se győzzük olvasni. Egy – kettő – három – négy – öt… Öt! Már csak kettő kell. Mi az, két krajcár semmi. Ahon öt van, ott akad még kettő.

Nagy buzgósággal kutatta végig az összes zsebeket, de sajnos, hiába. Nem lelt egyet sem. A legjobb tréfa sem csalt ki sehonnan még két krajcárt.

Már nagy vörös rózsák égtek az anyám arcán az izgatottságtól s a munkától. Nem volt szabad dolgoznia, mert mingyárt beteg lett tőle. Persze ez kivételes munka, a pénzkereséstől nem lehet eltiltani senkit.

Eljött az ozsonnaidő is, el is múlt. Mingyárt este lesz. Az apámnak holnapra ing kell, és nem lehet mosni. A puszta kútvíz nem viszi ki belőle azt az olajos szennyet.

És akkor a homlokára csap az anyám:

–Ó, ó, én, én szamár! Hát a magam zsebét nem nézem meg. De bizony, ha már eszembe jut, megnézem.

És megnézte. És tessék, ott is lelt egy krajcárt. A hatodikat.

Lázasak lettünk. Most már csak egy kell még.

–Mutasd csak a te zsebedet is. Hátha abba is van.

Az én zsebembe! Nojsz, azokat megmutathattam. Azokban nem volt semmi.

Bealkonyodott, és mi ott voltunk a hiányos hat krajcárunkkal, mintha egy se lett volna. A zsidónál nem volt hitel, a szomszédok éppolyan szegények, mint mi, s csak nem kérünk egy krajcárt!

Nem volt más mit tenni, mint tiszta szívből kinevetni a nyomorúságunkat.

És akkor beállított egy koldus. Éneklő hangon, nagy siralmas könyörgést mondott.

Az anyám majd belebódult, úgy ránevetett.

–Hagyja el, jó ember – mondta –, ma egész délután itt heverek, mert nincs egy krajcárom, a félfont szappanhoz, hibázik az árából.

A koldus, jámbor arcú öregember, rábámult.

–Egy krajcár? – kérdezte.

–Hát.

–Adok én.

–No még a kéne, kódustól alamizsnát.

–Hadd el, lyányom, nekem nem hibádzik. Nekem mán csak egy hibádzik, a kapa főd. Avval minden jó lesz.

Kezembe adta a krajcárt, s nagy hálálkodással eldöcögött.

–Na, hála légyen – szólt az anyám –, szaladj hát…

Ekkor egy pillanatra megáll, aztán nagyot, nagyot kacagott.

–Jókor van együtt a pénz, hiszen ma már nem moshatok. Setét van, oszt lámpaolajom sincs.

Fuldoklás jött rá a kacajtól. Keserves, öldöklő fuldoklás, és ahogy odaállottam alá, hogy támogassam, amint két tenyerébe hajtott arccal hajlongott, valami meleg ömlött a kezemre.

Vér volt, az ő drága vére. Az anyámé, aki úgy tudott kacagni, ahogy a szegény emberek között is csak kevés tud.

(1908)

Judith és Eszter

Szegények voltunk. Koldusnál is szegényebbek. Mert van-e nagyobb nyomor, mint a tönkrement uraké.

Egy nyírségi kis faluban húztuk meg magunkat, ahol egy talpalatnyi se volt a mienk a sovány homokból s édeskés szagú akácfavirág gyötört. Csak az emlékezetünkben éltek a kövér bortermő repcetábláink, gulyánk, ménesünk, oszlopos kúriánk, ott fenn a ficfás Tisza-parton.

A világ sarkába húzódtunk, elbújni a szégyenünkkel. Mégis olyan helyre, ahol van atyafi. Jó a rokon, gondolta az apám, aki meleg szívű volt s mindig szerette az embereket.

Pedig átkos a rokon, az atyafi.

A rokon ott lakott a falu derekán, a legnagyobb parasztházban, amely csak úgy terpeszkedett a vályogoszlopaival, s puffadtan nézett apró ablakaival. Hol volt ez a mi úrias udvarházunk mellett. S micsoda keserves, nyomasztó nagy gőg áradt belőle reánk. Vince bácsi, a nagy tokájú, kemény öklű, bozontos szemű rokon, hiába volt Szobi Kertész, mint mi, cselédjének akart befogni. Haragudott, hogy az apám nem vetkezett vele egy gatyaszárra, irigyelte, hogy neki már az öregapja kicseppent az úri sorból, s a mi águnk ennyi ideig bírta. Az igaz, hogy osztán jól is lepottyant, szétmállott a sárban, mint a túlérett körte.

Hát még az asszonyok. Az anyám Judith volt, Simonkay Judith. A nagyanyja báróleány volt, s a rokonsága odafent virágzott a hétágú koronák világában. A Vince bácsi, a Szobi Kertész Vince felesége Csitke Eszter volt, s ennek az apja számadó csikós vala az Alföldön, s úgy suttogták, pandúrkézen veszett el.

A két asszony olyan volt, mint két éles kés.

Az anyám sose panaszkodott. Hideg asszony lett, s egy szissz nélkül tűrte az életet. De a faluban rebesgették, hogy a pántos ládákban megőrizte régi apróvirágos bársonyszoknyáit, nehéz selymeit s drágaságokat marokszámra. Egy kis igaz volt benne, de nagyon kicsi. Az apám jött-ment, káromkodott, kacagott, spekulált, reménykedett; bízott mindenkiben, várt valamit mindenkitől s csalódott mindennap. Néha rettenetes jelenet volt kettőjük közt.

Én meg csöndes kis emberke lettem. Félénk közvetítő az anyám és a világ között. Féltem az emberektől, ujjaimat se mertem mozdítani. Úgy lestem ki a világba, mint a csigabiga, minden pillanatban készen a visszahúzódásra. És mégis nekem kellett kijárni az emberek közé. Én voltam a család képviselője a falu előtt. Az apám alig volt otthon, az anyám az udvarra se lépett ki, ha csak muszáj nem volt. Csak én jártam ki a házból, iskolába, boltba, tejért…

A tej. A mi kis életünk legnagyobb hiánya! A sok apró baj közt, amellyel meg kellett küzdenünk, ez volt a legkeservesebb énrám. Nagyon szerettem a tejet, s nem volt tehenünk. A faluban meg nem lehetett kapni, pénzért is ritkán; a tej arra való volt, hogy legyen mit „a piacra vinni”. Istenem, micsoda gond volt az, hogy csaknem mindennap a nyakamba kellett venni a falut és sorolni tej után. Persze ha az anyám beszédesebb lett volna, s meghallgatja a szomszédasszonyok pletykáit, nem kellett volna nekem tej után járni. Helyébe hozzák. De nem tette. És én kevély voltam az anyámra, mert szegény, mert szép és mert gőgös.

Egy karácsonytáji estén nagy eseménynek lett oka nálunk a tej.

Már bejártam a falut, s gyáván nyújtogattam a fehér meg a vörös krajcárokat, ne adj isten, hogy csak egy pohárral is kaptam volna valahol. Pedig mindenütt volt bőviben. Előttem csűrölték nagy kondérokban, háromlábú cseréplábasokban, s mégis ha kértem, a szikár, éles szemű, pénzéhes parasztasszonyok kiterjegették a két kezük szárát s mind a tíz ujjukat és csípőre szorított könyökkel sápították:

–Nincs galambom. Nem lehet. Győteni kell. Gyön az innep. Kell a kalácsba, bélesbe, piacra. Most áros a té.

Fáradtan, pityergésre álló szájjal tértem haza.

–Nincs. Nem adnak.

Az anyám nagy fekete szeme kitágult, csak úgy világított. Nem szólt, nem sóhajtott, nem fakadt könnyre. De én meglapultam, mint a kis egér, mikor érzi, hogy rögtön égszakadás.

Az anyám is kalácsot akart dagasztani. Nem szólt, elővette a vizes korsót; vízzel kavarta a tésztát.

És én tűnődve néztem. Kint gyorsan alkonyodott, s ahogy a kavarófa csomóba olvasztotta a lisztet, egyre merészebben nőtt bennem egy gondolat.

–Anyám…

Rám pillantott. És én kimondtam.

–Én elmegyek Eszter nénémhez…

Meg sem rebbent a szeme. Pedig nagy szót mondtam. Azon sem csodálkoztam volna, ha a nagy sárgarézkapcsos biblia, amely az almáriom polcán fenyegetően csillogott, rögtön a fejemnek repül, csak úgy magától… Eszter nénémtől, a rokontól, soha semmit se kértünk, ha éhen halunk is.

De hisz neki volt vagy hat tehene, s a mi házunkban három napja se volt egy kanál tej. Mindig csak keménymagos leves meg krumplileves… Már majd megszakadt a szívem egy kis tejért.

Az ablakon bevilágított a hideg, vörös fényű napsugár, az anyám csak kavarta, kavarta a tésztát. Egyszer megszólalt.

–Eredj el.

Azt hittem, nem jól hallok, egy pillanatig vártam, hátha megbánja, s hogy nem szólt, hamar felmarkoltam az asztal sarkáról a krajcárokat s elsiettem. Nem. Az ajtónál még egyszer megállottam, visszanéztem az anyámra.

–Menjek?

–Csak eredj.

Egész úton ugrált, kalapált a szívem.

A kutyák majd lehúztak, és én hogy reszkettem tőlük! És sehol sem voltak olyan dühös ebek, mint a Kertész-portán.

Egy cselédlány jött elő, az mentett meg.

–Hol van Eszter néném?

A cifra lyány mogorva volt, dühös. Úgy tetszett, mintha mérgesebben vicsorítaná rám a fogát, mint a kutyájok.

–Az ólba – mordult rám.

Igen jámboran, meglappanva, fél szemmel az ebekre sandítva mentem az ól felé. Még a szalma sem zizegett a talpam alatt.

A marhaól ajtaján vastagon áradt kifelé a pára.

Hirtelen megállottam, mintha jégbálvánnyá lettem volna magam is. Az ólból különös kiáltásokat hallottam.

–Hacc békén!? – kiáltotta az Eszter néném hangja, de úgy, mintha nem akarna kiáltani.

Dulakodás hallatszott; valami deszka, a szénatartó oldala recsegett, mintha hozzálöktek volna valakit.

–Komisz! – lihegte Eszter néném. – Disznó komisz!

Valami férfihang kacagott, halkan, nyihogva.

Megismertem. A kocsisuk volt, Pál Feri, a darutollas legény, akiről még én is tudtam, hogy a cifra szolgáló miatt hagyta ott a régi helyét s állott be Eszter nénémékhez.

–Mit akarsz? – sziszegte a néném.

–Gyűjjön ki! – mondta a legény. – Az íccaka gyűjjön ki.

Csönd lett.

És én úgy állottam, mint a bálvány. A rémület fura kicsi gyerekszobra. Pedig nem értettem a szóból semmit.

–Eressz! – sziszegte újra a néném.

–Kigyün?… Ki?… Ha ki nem gyün, rágyútom a házat. Engem ne bolondíjjon… Ha mán megítetett, ki is gyűjjön… Ijfélbe.

Az ól rácsajtaja kivágódott és a néném kirohant.

Ahogy meglátott, bámészan, ijedten, közvetlen az ajtó mellett ácsorogva, rögtön látta rólam, hogy mindent hallottam, értettem, s ettől úgy megrémült, majd elejtette a zsajtárt.

–Mit akarsz? – ripakodott rám olyan gyilkos szemekkel, azt hittem, fölfal.

–Édesanyám – hebegtem – tisztelteti Eszter nénémet, tessék adni egy csupor tejet.

–Nincs! – ordította, hogy majd felbuktam tőle.

Azzal sarkon fordult s ment a ház felé. Valami nagy okosság jött rám.

–Pénzért kéri! – kiáltottam utána olyan hangon, hogy magamat is meglepett.

Visszafordult, mint mikor egy harapós kis kutya ellen védekezik az ember.

–Nincs, ha mondom! – s tovább ment. Aztán még egyszer felém nézett. – Három kemence kalácsot kell kisütnöm.

A hátam mellett ideges röhejt hallottam. Pál Feri állt mögöttem. És én nem Eszter nénémre haragudtam meg, hanem erre az állatra.

Leforrázva mentem haza.

Soká álltam az ajtó előtt, míg be mertem nyitni.

Az anyám már meggyújtotta az olajmécsest; ezen a vidéken üvegoldalas mécsest használnak a házban is, mint az istállóban. S én jól tudtam, hogy a lámpánkban nincs petróleum, az üvegbe sincs.

Letettem a pénzt az asztal sarkára s elsuttogtam:

–Nem tud adni. Nincs neki.

Az anyám fölegyenesedett, kemény lett, és azt vártam, hogy kiabálni fog, szidni fogja.

De nem szólt. Semmit sem szólt. Végigsimította a homlokát, s azt mondta.

–Jó.

Szomorú, nehéz este volt. Egyikünk sem szólott. És én egyre csak néztem a mécses pislogó, hosszú füstöt eregető lángját, s arra gondoltam, hogy csakugyan milyen sok petróleum fogy a nagy lámpában, hogy már megint egy csepp sincs az üvegben. És arra is gondoltam, hogy két nap múlva karácsony, és csak legalább az apám hazajönne karácsonyra. Pedig neki jobb, ha nem is jön haza, mert látni se szereti ezt a nagy szegénységet, és ő, ha elmegy, mindig urak közt van, mert csak azokkal lehet üzletet kötni. De úgy látszik, azokkal se lehet, mert ő mindig soká van oda, mégis gyalog szokott hazajönni egy krajcár nélkül…

Hamar lefeküdtem, és akkor sem jutott eszembe, csupa csak ilyen komoly, nagyemberes gondolat.

Éjszaka volt, sötét, mikor valaki verte az ablakot.

–Judit! Judit! – hallottuk.

–Eszter! – kiáltott az anyám – te vagy?

–Én. Az isten irgalmára, eressz be.

Az anyám beeresztette. Én ott reszkettem az ágyon. A hideg lelt.

Egy gyufa sercegése hallatszott, de meg sem gyúlt, már rémülten suttogott Eszter néném.

–Jaj, meg ne gyújtsd, ha nem akarod halálomat. Vess ágyat, végem.

Az apám ágyát bontotta meg az anyám, s a néném belefeküdt úgy ruhástul. Egyszer csak kurtán felsikoltott:

–Hjj! Ne nyúlj hozzám. Fáj… Összetört! – és zokogva fakadt. – Megvert. Majd agyonvert.

Kimeresztettem a szemem, és semmit sem láttam. Figyeltem, s mintha az anyám nem is lett vóna, neszét sem hallottam.

Tompán, görcsösen zokogott az asszony.

–Én, én őrült bolond… Rajtakapott… – s csikorgatta a fogát. – És megvert, hogy ott nyúltam el az udvaron. Van egy órája, hogy ott fagytam. Hová legyek? Kicsukott. Csak hozzád jöhettem. Máshoz ha megyek, végem. Akárki más kiád rajtam…

S nyögött és lihegett és sírt.

–Tudtam, hogy az urad nincs itthon. És osztán te úgyis tudod.

–Én? – szólt az anyám.

–Nem szólt… a gyerek?…

Én majd leszédültem az ágyról.

Az anyám megszólalt. Azon a rettenetes nyugodt hangon, amelytől én már rettegtem, amelytől az én apám néha majd megbolondult.

–Nem. Az én fiam nem szólt.

És én, az „én fiam”, remegtem, mint a nyárfalevél.

Eszter néném csöndes lett, mint a halott. Többet nem szólt, nem sírt, egy pisszt sem adott.

Anyám lefeküdt, és én, aki az ő ágya lábjában háltam, éreztem, hogy hideg, mint a jég.

Reggel, mikor fölébredtem, minden úgy volt, mint rendesen. A kemence már meleg volt, anyám fenn járt-kelt.

Felöltözködtem, s vártam a reggelit, mikor belépett az Eszter néném cifra szolgálója.

Lármás volt és jókedvű, nem olyan dühös és vad, mint az este. Inkább csúfondáros.

–Gazdasszonyom egy csupor tejet küldött. Itt az egész esti fejés… Csak épp a tetejét szedte le. Az édes tejfel kellett a bélestésztához.

–Jól van, Zsuzsi, mondd meg a gazdasszonyodnak, hogy köszönöm… Várj. Vidd el neki ezt a pár fülbevalót, viselje emlékül.

És felemelte a pántos láda tetejét, s odaadta a legszebb pár függőjét.

Bizony nem tartottam drágának a tejet. Mert ahogy a Zsuzsi lelkendezett a csecse ékszernek, olyan szívbeli örömmel méregettem én az öblös, hatalmas cserépfazekat. Vártam, hogy mégis tejet reggelizzek egyszer.

Az anyám pedig fogta az óriás köcsögöt s elkezdte csöndesen, nyugodtan beleönteni a moslékos dézsába. Mert volt nekünk egy árva malacunk is.

Fakó lett az arcom és halálos rémület vett erőt rajtam.

Az anyám rám nézett. Meghökkent, s keze egyre vékonyabb érben csurgatta a tejet.

Végre nagyot sóhajtott s ellágyult, fájdalmas szép arcán egy könnycsepp futott végig. Megszólalt:

–No, add a csészéd, fiacskám…

(1908)

Tragédia

Mindenki a Sarudy-lány holnapi lakodalmáról beszélt. Ebéd után lehevertek az aratók a keresztek tövébe, vagy a villákból, gereblyékből rögtönzött apró sátorok alá, ahol egy-egy szoknya adott egy kis árnyékot a fekvők arcára. Elég az, csak hogy napszúrást ne kapjon az ember.

A nagy sárga mezőn vidáman izegtek-mozogtak ezek a hangyaszorgalmú emberek, s az embertelen nagy munka közben, amely úgy tetszik, mintha végtelen és határtalan volna, örömet találtak abban, hogy a karjukat mozgatták, szájukat jártatták, és a legények meg a lányok olyan kacagva csipkedték meg egymást szóval és kézzel, mintha ez volna az élet főfő tennivalója.

Kis János megette az almásételt, amit szeplős, málészájú fia, aki ijesztően hasonlított hozzá, kihozott utána. Azután körülnézett, de lusta volt a keresztig menni s ott helyben dűlt el a tarlón. A kalapját az arcára tette s nyomban elaludt. Még annyit hallott, hogy Sarudy Pál bornyút is vágatott a lakodalomra.

Azzal elaludt.

Senki sem törődött vele, a tulajdon fia sem. Ez elővette a cserépfazekat s belenézett, nem hagyott-é az apja egy kicsit neki is benne? Bizony nem hagyott. Olyan üres volt az edény, mintha a Bodri már ki is mosogatta volna. Ezzel felborította a mázas csuprot, s elment a kutya után fődi mogyorót keresni.

Mikor Kis János felébredt, első dolga volt megnyalni a száját. Álmában lakodalomban volt, s nagyon jól teleette magát. Kedvetlenül gondolt rá, hogy elfelejtett mindent, azt is, hol volt, azt is, mit evett. Legalább ne ébredt vón fel.

Hozzá volt szokva, hogy neki egész életében mindenről le kell mondani, hát nem soká sajnálkozott. Másik oldalra fordult, s újra el akart aludni. Nem sikerült. Az arca olyan vörösre vált a kalap alatt, mint a főtt rák. Lelökte a piszokban feketült szalmakalapot, s jólesett, hogy a mezei szellő hűvösen érte a bőrét.

Egye meg a fene ezt a vén Sarudyt – gondolta magában –, eleget dógoztam neki életemben, meghíjhatna a jánya lakodalmára. Hadd laknék jól eccer.

Felemelte a hüvelykujját:

–Lesz húsleves. Jó sárga, zsíros tyúkhúsleves. Az jó lesz. Abbul megeszek egy tállal.

És már habzsolta is, szopogatta a sűrű, apró, sárgaszínű tésztacsigákat, amiket marokszámra eregetett le a nyeldeklőjén.

–Dógozni emberek! – kiáltotta valaki.

Kis János meg se mozdult. Eszébe jutott, hogy egyszer gyerekkorában valami lakodalomban volt. Rokona is volt az a család, még se kapott az egész lakomából mást, csak tyúklábát.

Tehetetlen harag, vad düh fogta el. A keze ökölbe szorult, s érezte, hogy most olyat, de olyat tudna ütni, hogy minden törne-zúzna utána.

De a hüvelyke mereven állott, erről lassan az eszébe jutott, amire az imént gondolt.

–Azután töltött káposzta… Hatvanat megennék belőle… de ha ötvenet nem, egyet se.

–Dologra! – kiabáltak amott.

Ő is feltápászkodott. Éhesnek érezte magát. Odanézett a fekete falú cserépedényre. Üres… Úgyse volna benne, csak valami lötty.

Megrúgta az edényt; megvetően és dühösen. Annak beszakadt az oldala. Különben is drótozva volt már, s egy drótszál a bocskorához akadt:

–Üssön meg a guta! – káromkodott Kis János, és lerugdosta a lábáról a kölöncöt. – Már míg élek, mindig ebbe a szegénységbe kell szuszogni. Az a vén bitang nem fog elhíjni.

Egész nap rosszkedvű volt. Észre se vette senki. Kis János amolyan láthatatlan ember volt, akit senki sem lát meg. Így élte le az egész életét, sohase volt egy percig sem érdekes ember. Se nem erős; se nem gyenge, nem kicsi, nem nagy: nem sánta, nem begyes; mi lett volna, ami feltűnt vón rajta. Olyan volt, mint egy ember; két szeme volt, meg egy orra. Bajusza is volt. És sohasem jutott eszébe semmi. Ha reggel volt, felkelt, este lefeküdt; mikor eljött az ideje, megházasodott. Akkor lakott utoljára jól, beteg is lett tőle. Katona nem volt, a faluból tízszer se volt kinn, akkor is csak a vásáron. Nevetni csak egyszer nevetett életében jóízűen, akkor, amikor az apja le akarta őt ütni, amért megette az egész tál galuskát, s amint feléje sújtott, a saját ütésétől megtántorodott, felbukott s falba vágta a fejét. Bele is halt.

Még ez az egy érdekelte: az evés. A feleségét emiatt szokta elverni, s ha gondolt valaha valamire, arra, hogy mit volna jó enni. De ezt nem tudott sokat elképzelni. Hiába, a tapasztalat nem segítette.

Este, ahogy hazamentek, s a gazdának megmondták, mit végeztek – az ő falujukban mindenki a maga kosztján dolgozott –, azt mondta a vén Sarudy:

–Emberek, asszonyok, hónap este mindenki elgyühet a lyányom lakodalmára. Annyit ehettek, amennyi belétek fér.

Kis János majdnem elszédült. Valósággal megijedt. Attól ijedt meg, hogy nem bír majd megfelelni a feladatnak. A többiek ujjongtak, éljeneztek, de ő hallgatott: Ott állott hátul, setétedő este volt, senki se törődött vele. A többiek közt aztán ő is elindult nehézkes léptekkel hazafelé.

Otthon megette a vacsorát; korpacibere volt. Csendesen, szótlanul. Félrerúgta a macskát, amely a lába szárára kapaszkodott s nyávogott. Nem gondolt semmit. De igen különösen érezte magát. Mintha nagy, nagy feladat várna reá, a legnagyobb életében. Nem volt tisztában vele, de félve gondolt a holnapi lakodalomra.

Egész éjszaka nem tudott aludni. Sokszor felébredt és ébren hánykolódott, de ha hozzáfogott arra gondolni, mi lesz holnap, igen nagy nyugtalanság fogta el.

Kinyújtotta a hüvelykujját:

–Először lesz tyúkhúsleves… Ebből megeszek egy dézsával.

Elmosolyodott. Arra gondolt, hogy ha egy kádba öntenék azt a sok krumplilevest, keménymagos levest, meggy-, korpa-, lekvárciberét, meg azt a mindenféle habart lét, amit ő életében megevett – ajajaj, olyan nagy kád nincsen a világon, még az egri érsek pincéjében sincs olyan hordó. Ha azután együvé öntenék azt a jó ételt, amit ő evett valaha – avval tán még az az ócska fazék se lenne tele, amit ma felrúgott a mezőn.

Hirtelen úgy tetszett neki, mintha a lábán volna a bocskor, s érezné, ahogy beleakad a dróttal az edény. Nagyot rúgott. Ha ágyon feküdt volna, az menten összerogy, de ez a szalmadikó nem sokat törődik az ilyen fickándozással. Pedig Kis János nagyot rúgott. A szegénységet rúgta el magától.

Másnap reggel mogorván ébredt. Ahogy a rossz álmot kidörzsölte a szeméből, tisztán érezte, hogy igen nehéz a melle. Mintha pántok szorítanák.

–Egye meg a fene a vén Sarudyt, ma kieszem a vagyonábul. Eleget kapáltam neki.

Nem mert reggelit enni. Ebédre meg se kóstolta az ételt, félt, hogy estére nem lesz éhes.

Máskor, ha összeveszett a feleségével, akárhányszor megtette, hogy egész napon át nem evett egy falatot sem, észre sem vette. Most reszketett az egész belseje, és szédülés fogta el az éhségtől.

Összeszorította a fogát, széles, erős, nagy csontú állkapcáját, és szürke szemeivel mereven nézett előre. Egy vadállat makacs dühével viaskodott önmagával. De nem evett, megállotta.

Ötven töltött káposztát! – ismételgette magában s vaselhatározással vágta kaszájával a rendet. Taktusra, mint az aratógép.

Megszűnt körülötte a világ. Nem látta a nagy búzatáblát, se a körülötte dolgozó embereket, nem ismert senkit, semmit, nem volt múltja, jövője, egész valója az egyetlen nagy akarattá keményedett. Úgy ment eléje, mint valami emberi léten felüli feladatnak. S érezte, hogy az egész belseje, gyomra átalakult, s hihetetlen munkára képes. Amint szikrázó szemmel belenézett a világba, képes lett volna vállalkozni arra, hogy a kévéket úgy eregesse le magába, mint cséplőgépnél az etető a dobba.

Végre alkonyodott. Hazamentek a munkából. Otthon már dél óta állott a lakodalom. Idő sem volt a hozzákészüléshez, le kellett ülni a terített asztalhoz.

Kis János egy zugba került; annál jobb. Falnak veti a hátát, s akkor hadd jöjjön az ellenség. Ezzel a vak és vad elszánással szállott szembe valamelyik őse egy kétezer emberből álló török sereggel.

Hozták a levest.

János nem sokallt, nem kevesellt semmit. Jó mély cseréptányért kapott, amit a szakácsné színig öntött neki. Ujjnyi vastag volt a tetején az a sárga zsír, mely már nem is szakadt karikákra, hanem egybefolyt.

Kis János fogta fakanalát, s nyugodtan, komolyan kezdett munkához. A béle reszketett, s alig bírt uralkodni a mohóságán.

A tizedik kanálnál rettenetes megdöbbenés érte.

Úgy érezte, jól van lakva.

Sápadtság futotta el az arcát. Megérezte, hogy roppant feladatot vállalt magára. Megérezte emberi kicsinységét. Mint valami szél suhant át agyán a gondolat, hogy nem fogja megbírni, amit vállalt.

Összerántotta a szemöldökét; alacsony homlokán függőleges ráncok gyűrődtek, széles vasállkapcája összekattant, s nekidűlt újra a csatának.

Gépiesen, ahogy a kaszát eregeti ívben jobbról-balra, most a kanalat emelte taktusra a szájához, míg csak a tányér ki nem ürült.

Akkor szédülést érzett és utálatos csömört. Az étel túl zsíros volt kivánnyadt, gyenge, zsírtalan löttyökhöz szokott gyomrának.

Túrós csusza következett. Ízes, tejfölös, töpörtős, kövér. Jól telerakták a tányérját.

És Kis János kivette a sárga csontnyelű törött villát s ugyanolyan nyugodtan, mint az imént, ezt is sorra beraktározta. Nem érezte az étel ízét. Nyomást érzett odabent és szeretett volna levegőre menni. Vagy legalább káromkodni egy nagyot, keserveset. És végtelen fájdalommal, irigységgel nézett körül a népen. Mindenki vidám volt, nevetett, habzsolt. És ő már tudta, hogy vége. Ma már evett annyit, mint egész életében egy ülésre szokott. De összecsikorította fogát, s odatartotta a tányérját a harmadik fogásnak. Ez lencse volt orrjával. Kint, a cselédek és munkások közt nem tartották meg a szokásos sorrendet, amit odabent a vőfély verssel szabott meg. Azt adták, ami közelebb esett. Ez ebből evett, az abból; Kis János mindenből.

Így ment ez két óra hosszáig, megállás, pihenés nélkül.

Akkor jött a töltött káposzta.

Ötvenet! – mondta magában Kis János, és a szemére fátyol szállott.

Nagy darab húsok voltak a töltött káposzták közé téve ráadásnak. És Kis János, amint a három hatalmas töltelék után egy ilyen darab szívós, fövetlen, rágatlan húsdarabot le akart gyűrni – rémülten állott fel. A szeme kidagadt, szinte kiugrottak szemöldei alól, nyakán az erek kötélvastagságra dagadtak.

Utolsó józan eszével kirohant a házból.

Az eperfához ért, mikor megszabadult a bajtól. A torkán szorult darab, amely már szinte megfojtotta, visszacsúszott a szájába. Szemébe könnyek gyűltek, s állkapcsát olyan keményen vágta össze, hogy éket se lehetett volna közé verni.

Azzal a szenvedély részegségével mondta el magában:

Dögölj meg, kutya.

Újra lenyelte a húst.

És most is képtelen volt rá. Megakadt az a torkán s többet nem ment se le, se fel.

Az ember két keze a levegőbe kapott; sovány hosszú teste megfordult, s hanyatt vágódott.

Irtózatos vonaglásban vergődött hangtalanul a földön, míg csak végleg el nem csendesedett.

Senki se vette észre, hogy eltűnt, mint azt sem, hogy ott volt, vagy azt, hogy élt.

(1909)