Ács Zoltán

Nemzetiségek

a történelmi

Magyarországon

K O S S U T H  K I A D Ó

EZ A KÖNYV

A MAGYAR KÖNYV ALAPÍTVÁNY

ÉS A MAGYARORSZÁGI NEMZETI ÉS

ETNIKAI KISEBBSÉGEKÉRT

KÖZALAPÍTVÁNY

TÁMOGATÁSÁVAL KÉSZÜLT

Tartalom

A Kárpát-medence népei a honfoglalás előtt       10

Politikai, gazdasági és kulturális érintkezések a honfoglalás korában       ?

Az ország nem magyar népelemei a középkorban

BESENYŐK, IZMAELITÁK, BÖSZÖRMÉNYEK, UZOK

FRANCIÁK ÉS OLASZOK

AZ ERDÉLYI SZÁSZ TELEPÜLÉSEK KIALAKULÁSA

AZ ERÉLYI SZÁSZOK MINDENNAPJAI

SZÁSZOK A SZEPESSÉGBEN

A SZEPESI SZÁSZOK MINDENNAPJAI

A BÁNYAVÁROSOK NÉMETSÉGE

KUNOK ÉS JÁSZOK

SZLOVÁKOK

ROMÁNOK

RUTÉNEK

A délszlávok Magyarországra költözése

SZERBEK

HORVÁTOK

SZLOVÉNEK

BOLGÁROK

A zsidóság Magyarországon a 18. századig

Etnikumok a középkori magyar társadalomban

NÉPESSÉG A KÖZÉPKORBAN

A HUNGARUS TUDAT KIALAKULÁSA

NEMESEK ÉS POLGÁROK

ASSZIMILÁCIÓ A KÖZÉPKORBAN

Etnikai viszonyok a hódoltság korában

CIGÁNYOK

ÖRMÉNYEK

GÖRÖGÖK

Magyarország etnikai képe a 18. században

SZLOVÁKOK

ROMÁNOK

RUTÉNEK

SZERBEK

NÉMETEK TELEPÍTÉSE

A TEMESI BÁNSÁG BENÉPESÍTÉSE

Népek és népi kapcsolatok a 18-19. századi Magyarországon

MAGYAROK, NÉMETEK ÉS ROMÁNOK EGYMÁSRÓL

KÍSÉRLETEK A CIGÁNYSÁG LETELEPÍTÉSÉRE

"HÁRMAS KIS TÜKÖR"

A nemzetiségi mozgalmak kialakulása és hatásuk az ország fejlődésére

A MAGYAR NYELVI MOZGALOM

A HORVÁTOK MOZGAlMA

A SZLOVÁK MOZGAlOM

A ROMÁN MOZGAlOM

A SZERBEK MOZGALMA

A MAGYARORSZÁGI RUTÉNEK

Az 1848-as forradalom hatása a nemzetiségekre

A nemzetiségek mozgalmai 1848-1849-ben

 A hazai nemzetiségek a kapitalizmus korában

A NEMZETISÉGI POLITIKA A 19. SZÁZAD MÁSODIK FELÉBEN

ISKOLAPOLITIKA A 19–20. SZÁZAD FORDULÓJÁN

KULTURÁLIS KAPCSOLATOK AZ ORSZÁG NÉPEI KÖZÖTT A 19. SZÁZADBAN

A nemzetiségek a világháború előtt

A tőkés fejlődés nemzetiségi háttere a kapitalizmuskori Magyarországon

NÉPESEDÉS ÉS ASSZIMILÁCIÓ

AZ ASSZIMILÁCIÓ NÉMET TÍPUSAI

A ZSIDÓK ASSZIMILÁCIÓJA

Az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása

Irodalom

“Néha úgy elfogytunk, magunk sem találtuk magunkat.

Néha a magyar is idegen volt,

néha az idegenből lett a legjobb magyar.”

(BABITS MIHÁLY)

Talán nincs még egy olyan területe Európának, ahol a történelem forgataga annyi népet sodort volna egymás mellé, mint a Duna völgyében, Magyarországon. Ady Endre írta 1907-ben A Duna vallomása című versében:

A Duna-táj bús villámhárító

Fél-emberek, fél-nemzetecskék

Számára készült szégyen-kaloda.

Ahol a szárnyakat lenyesték

S ahol halottasak az esték.

Szintén ő híressé vált versében azt vallotta, hogy

Dunának, Oltnak egy a hangja”, mert … magyar, oláh, szláv bánat

Mindigre egy bánat marad.

Hiszen gyalázatunk, keservünk

Már ezer év óta rokon.”

De az itt élő népek testvériségét” hirdette a horvát Miroslav Krleza, a becskereki születésű szerb Todor Manujlović, a zombori szerb Veljko Petrović, a csongrádi születésű Miloš Crnjanski, a román Emil Isac, a szlovák Pavel Hviesdoslav-Országh, Beloslav Lukač is. A Duna-völgyi népek sorsközösségét hirdették és vallották valahányan, olyan néma testvériségre gondolván, melyet – Németh László szavaival élve – nem a politika csinált s a politika sem szaggathat el”.

Munkánkban a magyarországi nemzetiségek történeti, néprajzi, szociológiai szintézisét törekszünk az olvasó elé tárni. De már könyvünk címe is magyarázatra szorul, jelezvén a probléma összetettségét. Hiszen nemcsak azokról a népekről lesz szó, amelyek ma nemzetiségként élnek Magyarországon, hanem azokról a népelemekről is, amelyek egykoron itt éltek és a századok folyamán beolvadtak a magyarságba. Mivel, ha ma nemzetiségekről beszélünk, többnyire azokra a népekre gondolunk, amelyekről a történelem végül is modern nemzeteket formált. Szűcs Jenő fejtette ki bővebben Nemzet és történelem című könyvében, hogy a történelem nagyon sokfajta népcsoportot ismert, amelyek teljes joggal nemzetiségnek” tekinthetők, de a századok során – részben éppen más nemzetiségek kialakulásával – eltűntek, beolvadtak vagy csak nyomaikban maradtak fenn. A nemzetiség” nem valami a priori, nem is valami organikus képlet, hanem mesterséges történeti képződmény”, amelynek létrehozásában általában közvetlenül a politikumnak van döntő szerepe. Nem nevezhetjük az összes itt élt idegen népelemet etnikumnak sem, mivel a nemzetiség és az etnikum nem azonos kategóriák. A nemzetiség meghatározó jegyei közt etnikai sajátosságok is szerepelhetnek, de a nemzetiség nem ab ovo etnikai csoport. Így nem nevezhetjük nemzetiségeknek a középkori Magyarországon nagy számban élt nem magyar népeket sem, hiszen ha ezt tennénk, egy későbbi fejlődést anticipálnánk. A nemzetiség akár a 18–19. században kialakult modern társadalmakban történeti, politikai kategória a többségi nemzettől függő népet jelölte. Ez a nemzetiség aztán fokozatosan ébredt saját egyéniségének tudatára, s előbb-utóbb vagy teljes önállóságot kívánt magának, vagy csatlakozni akart rokonaihoz, mégpedig abban az államban, amelyben azok a modern nemzet kialakulásának útjára léptek és ahol éltek. Mindezek előrebocsátása mellett – mivel egységes terminológiai jelölésre nincs lehetőségünk – könyvünk első részében vegyesen használjuk az idegen népelem, etnikum fogalmakat.

Az olvasó, aki valamennyire járatos a témában, megérti, hogy minden részletre és korra kiterjedő elemzés vagy akár csak a teljesség igényét is célzó szintézis eleve lehetetlen. Célunk, hogy átfogó képet adjunk mindazon nem magyar vagy magyarrá vált népekről, amelyek történelmünk folyamán együtt éltek a magyarsággal. A politikatörténetet csak annyira érintjük, amennyire ez elengedhetetlenül szükséges, a könyv fő témájának megvilágosításához a hazai nemzetiségek, egyáltalán, mindazon idegen népelemek története és szerepe a magyar történelemben, amelyek rövidebb vagy hosszabb ittlétükkel hozzájárultak az egyetemes magyar történelem és kultúrtörténet kialakulásához; hogy megértsük az asszimilációt és a disszimilációt, az akkulturációt, azaz az egymás mellett és egymás között élő népek kultúrájának, nyelvének, értékrendjének egymásba fonódását; azon elemek átkölcsönzését, amelyek mind hozzájárultak ahhoz, amit ma magyar nyelvnek, kultúrának és műveltségnek nevezünk.

Az itt élt népek kultúrája és a magyarok kultúrája között az esetek döntő többségében nem zajlottak le vérre menő összecsapások. Ezek a kultúrák inkább egymásba illeszkedtek, egymást gazdagították. Hogy néhány példát említsünk: a magyar nyelv teljesen idegen az e területen lakott vagy beköltözött és lassan beolvadt néptöredékek nyelvétől. Mégis telítődött hatásaikkal, s ezáltal egységét és egyéniségét megőrizve változatosabbá, gazdagabbá vált. A magyar nyelv szókincsében mind a mai napig igen meghatározó finnugor jelleg, annak ellenére, hogy nyelvrokonaitól való elválása óta sok idegen jövevényszóval gyarapodott. Bárczy Géza szerint a legszigorúbb megítélés szerint is a megbízhatóan finnugor és belső keletkezésű, tehát az eredeti magyar szavak száma nem marad 75 százalékon alul”. A finnugor eredetű ősi szókincs mellett nyelvünk bolgár–török jövevényszavainak is három rétege van. Sok a német, a szláv, különösen a bolgár és szlovén eredetű jövevényszavunk. Kelet-Magyarországon pedig román szavak is fel-feltűnnek a népnyelvben. Népzenénknek is vannak olyan rétegei, amelyek ugyanúgy fellelhetők a szlovákoknál, mint a bolgároknál, hiszen a népzene is, akárcsak a nyelv, a történelmi háttérben gyökerezik.

Az első világháború előtt az Osztrák–Magyar Monarchiát tizennégy nép lakta. Magyarország Horvátország nélküli területén hat nagyobb (magyar, német, szlovák, román, szerb, rutén) s ugyanannyi kisebb (bolgár, bunyevác-sokác, horvát, krassován, lengyel, vend) nép élt. S akkor még nem szóltunk a görögökről, örményekről, zsidókról, szászokról, svábokról stb., vagy a már a középkor folyamán a magyarságba beolvadt jászokról és a kunokról. Velük és általuk is gazdagodott kultúránk. Így vallják és vallhatják a magyarok mellett a szlovének vagy a kárpát-ukránok is nemzeti hősüknek Mátyás királyt; de így szerepelhet szintén nemzeti hősként a román származású ősöket magáénak mondható Hunyadi János nemcsak a szerb népdalokban és népballadákban, hanem a bolgár néphagyományban is. Nyelvi, irodalmi és kulturális kapcsolatok bontakoztak ki és fejlődtek szépen a megbékélés jegyében. Leggyakrabban a tudományos vagy az irodalmi érdeklődés vezette el a kiemelkedő egyéniségeket a nemzetiségi megbékélés gondolatához, s tette őket a másik kultúrájának szószólójává. A hazai németség irodalma például a híd szerepét töltötte be a magyar és a határon túli német irodalom között. Egyrészt tudósította a külföldet Magyarországról, hozzáférhetővé tette a külföld számára a jelentős magyar irodalmi alkotásokat, másrészt a hazai városokban működő német színházak és sajtótermékek, különösen a 18–19. század fordulóján, közvetítették a magyarságnak a német kultúrát és tudományt, elősegítették a szélesebb látókör és gondolkodás kialakulását.

A kölcsönös megbékélés és a kulturális integrálódás, a békés interetnikus kapcsolatok mellett a kölcsönös gyűlölködésre is vannak példák történelmünkben; a nacionalizmust és a vele párhuzamosan jelentkező nemzeti előítéleteket mindenekelőtt a hivatalos politikai körök sugallták. Vannak bizonyos történelmi tények, amelyeket minősíteni is csak történelmileg szabad. Tudomásul kell vennünk, hogy ezek érvénye is történelmi s nem mai. A szociológia rég bebizonyította,  hogy az ember alapvető pszichés tulajdonsága révén a saját csoportját mindig elsődlegesnek érzi a többiekkel szemben. Az etnocentrizmus miatt azt, ami idegen számára valamiképpen alacsonyabb rendűnek, rosszabbnak tekinti. De nincs ebben az érzésben semmi olyan, ami esetleg gyűlölködésre utalna.

A nemzeti elfogultság, más nép értékeinek lebecsülése, az előítéletek kialakulása nem újkori jelenség. Ha belelapozunk a középkori krónikákba, sűrűn találkozunk más népeket gyalázó jelzőkkel, kifejezésekkel. Az egymás elleni torzsalkodás fő színterei főleg a vegyes lakosságú városok voltak, amelyek nemzetiségi és társadalmi összetétele a falvakénál jóval heterogénebb. A közös előítéleteket, lekicsinylést a városon belül feszülő szociális és gazdasági érdekellentétek váltották ki, s céljuk a másik háttérbe szorítása volt. Ugyanezt figyelhetjük meg a középkori egyetemek nagy részénél is. Az Európa különböző országaiból összesereglett fiatalok bizony gyakran ölre mentek egymással, s gyalázkodó jelzők garmadát zúdították a másik fejére. A kora középkorban a más nyelv az elkülönülés és a gúny tárgya lett, míg a nemzetiség” motívumai primitív külsőségekben, mint például a szokatlan öltözetben, haj- és szakállviseletben nyilvánultak meg. Szűcs Jenő joggal figyelmeztet, hogy e megnyilvánulások összegyűjtésében a »nemzeti öntudat« kezdeteit felfedezni – ahogy gyakran tesszük – olyasmi, mintha valaki a pénz mint fizetőeszköz megjelenését a »kapitalizmus« kezdeteként interpretálná”. Mivel a nemzetiségi hovatartozás és a vallás a középkorban nem játszott a mai értelemben vett ellentétkeltő szerepet, a középkori Magyarországon sem beszélhetünk céltudatos nemzetiségi elnyomásról. A földesúr nem nyomta el jobban idegen jobbágyait a magyaroknál, ha azok nem veszélyeztették gazdasági vagy politikai helyzetét. Még a tudatos nyelvi asszimilációra sincsenek példáink. Az iskolában a fenntartó közösség nyelvét tanították. Az ország lakosai anyanyelvükön szólalhattak meg a hatóságok előtt. Pázmány Péter például elrendelte, hogy a pozsonyi gimnáziumban magyart, németet és szlovákot is tanítsanak. Kassa városának elöljárósága úgy rendelkezett 1664-ben, hogy az iskolában egyformán tanítsák a magyart és a szlovákot. Pozsonyban a 17. század elején anyanyelven folyt a prédikáció a felekezeti templomokban. A két evangélikus pap közül az egyik német, a másik magyar és cseh nyelven hirdette az igét.

Maga a nemzetiségi csoporttudat azonban a középkorban nem volt ismeretlen, de teljesen más tartalmat hordozott, mint a 19. századi. A magyar nemzetiség eredettudatát a 11. századtól dokumentálják. A 12–13. századtól aztán – elsősorban a territoriális különkormányzatok szerveződése révén – már a horvát, a szlovén és a szász népelem önállósági törekvései megjelennek. Ezek a csoporttudatok azonban, mint minden hűbéri társadalomban, a középkori magyarban is alárendelődtek a különböző nagyságrendű keresztény–univerzális”, monarchikus–territoriális” vagy hűbéri–tartományi”, századokkal később a rendi–korporatív” kereteknek. Ezért tartozhattak a különböző nemzetiségű nemesek a natio Hungaricához, s maradtak kívül rajta maguk a magyar jobbágyok vagy a városi polgárok. A szlovák és a horvát művelődéstörténet is tanúsítja, hogy a 18. századig a hungarus patriotizmus nem állt szemben, nem volt összeférhetetlen a német vagy szláv származástudattal. A szlováklakta területek egyes szlovák nemesi családainak szlovák mivolta nem törte át a magyarországi patriotizmus viszonylag szilárd határait. Esetükben elsősorban kulturális és nyelvi szintű szlovák érzületről volt szó. A lassan kifejlődő nemzeti érzés ekkor még nem a másik náció elleni türelmetlenségben nyilvánult meg. A 18. század első felében a politika alakítóinak nem az idegen ajkú néptömegek ellenállásával volt bajuk. A nép döntő többsége öntudatlan állapotban élte meg még akkor a feje feletti eseményeket. Egyrészt azért, mert a parasztság nemzetileg öntudatlan állapotban élt – élte munkával teli hétköznapjait –, másrészt a néptömegek nem érezték saját bőrükön a nemzetiségi elnyomást és a többségük írni-olvasni sem tudott. A nemzetiségi mozgalmak elindítói mindenütt egy szűk társadalmi réteg, a nemesi vagy polgári származású értelmiség képviselői közül kerültek ki.

A 19. század első felében kialakult nézet szerint a nemzetiség alkotó jegyei – a nyelv mellett – az egykori önálló államalakulathoz tartozó történeti elemek és az abból levezetett jogi, territorikus igények voltak. A 19. század eleji magyar politikai koncepció végső soron azt vallotta, hogy az állam azonos a nemzettel. Ebből vezették le, hogy Magyarországon politikailag csak egy nemzet, a magyar létezik. Ezen belül a nem magyar lakosok nem mások, mint németül, románul, szerbül stb. beszélő magyarok. E felfogás a hazánkban élő nemzetiségek közül csupán a horvátot ismerte el nemzetnek, mert az a perszonálunióban önálló államisággal bírt. A magyar nemesség arra hivatkozott, hogy a Magyarország határain belül élő nemzetiségiek nem rendelkeznek önálló állammal és önálló történelemmel, tehát nem is alkothatnak nemzetet. Ha mégis arra törekednek, akkor ez a szándékuk csakis a magyar állam ellen irányulhat.

A magyar nyelvért folyó küzdelem és a magyarosítás tulajdonképpen egy és ugyanazon tőről fakadt. Maga a sajátos kor és a történelmi helyzet szülte egy időben a közösen jelentkező patriotizmust és a nacionalizmust. Magyar oldalról szemlélve az eseményeket jogos küzdelem folyt önmagunk fenntartásáért. De már a jogos patriotizmus is a nemzetiségi vezetők szemüvegén keresztül nacionalizmusnak tűnt. A nemzetiségi vezetők között kevesen voltak azok, akik megpróbáltak a magyarok fejével gondolkodni. És ez fordítva is ugyanígy igaz. Ez is a Duna-völgyi népek történelmi sorsa: az egyidőben fellángoló, önállósodásra törekvő mozgalmak zavarólag hatottak egymásra. A nemzetiségek által annyira keverten lakott Duna-völgyi területen az egyik nép csak úgy vehette volna kezébe önnön sorsának irányítását, ha akarva-akaratlanul is, de belegázol a másik nemzetiség érzelmeibe és törekvéseibe. S ha az egyik már elérte célját, hallani sem akart arról, hogy a másik is esetleg ugyanolyan jogosan igényli azt, amit korábban ő maga követelt. E történelmi helyzetből az is következik, hogy amikor a magyar uralkodó osztály nemzetiségi politikáját vesszük vizsgálat és bírálat alá, ne feledkezzünk meg egy másik tényről, bár az már túlmutat könyvünk időhatárain. A monarchia bukása után az új burzsoá államalakulatokban a volt nemzetiségek uralkodó osztályai – többségbe és uralomra kerülvén – ugyanott és ugyanolyan, vagy még durvább eszközökkel folytatták a kisebbségek elnyomását, mint ahol és ahogy a vesztes fél, a magyarság abbahagyta. A korábban általuk követelt megértésről és nagyvonalúságról elfeledkeztek.

Az elmondottakból adódik, hogy a nemzeti, nemzetiségi kérdés pszichológiai kutatásánál súlyos társadalmi-történelmi örökséggel kell szembenéznünk. A magyar társadalmat felemás helyzetben érte a kapitalizmus megkésett hulláma, amely erőteljesen kiélezte az egyes nemzeti-etnikai csoportokkal kapcsolatos előítéleteket. A 20. század első éveiben a nemzetiségek körében tovább gazdagodott a nemzeti egység tudata. A határokon túli anyanemzetekkel fenntartott politikai, gazdasági és kulturális kapcsolatok révén pedig még inkább felerősödtek a nemzeti egységtörekvések. A dualizmus korának sajátos magyar liberalizmusa a magyarság számszerű kisebbségét, gyengeségét politikailag egyfajta nacionalizmussal próbálta kiegyensúlyozni, de ebbe a kísérletébe a világháborúval együtt belebukott. Önmagunkról nem csodálattal, s nem magyarázkodva kell elmélkedni” – vallotta Babits Mihály. Ne szégyenkezzünk s ne büszkélkedjünk magyar voltunkban.” A történelem kerekét visszaforgatni úgysem lehet, de nem is kell. A közös múltat viszont kötelességünk megismerni, mert hazánk és vele együtt a közép-keleteurópai térség története, múltja és jelene nem érthető meg mindazon népek történelme, kultúrája nélkül, amelyek a Kárpát-medencében éltek vagy élnek.

A Kárpát-medence népei a honfoglalás előtt

A Kárpát-medence vizekben gazdag, nagy kiterjedésű legelői kiváló lehetőséget biztosítottak az emberi megtelepedésre. Ennek ellenére a népvándorlás korában az egyes vándorló törzsek csak rövidebb-hosszabb ideig éltek ezen a tájon, hogy tovább vándorolva vagy más, erősebb népcsoport által továbbhajtva letűnjenek a történelem színpadáról. Szarmaták, gepidák, gótok, hunok vonultak végig e tájon, hogy aztán átadják helyüket az avaroknak, akik a magyarok honfoglalása előtt virágzó birodalmat teremtettek a Kárpát-medencében. Az avarokkal azért foglalkozunk kissé részletesebben, mert az e területen élt, egymás után letűnt nomád népek után ők voltak az elsők, akik egyetlen nép politikai hatalma alatt egyesítették a mai Dunántúlt, a Duna–Tisza közét és a Tiszántúlt. Ilyen értelemben nyugodtan tekinthetjük az avar államiságot a magyar honfoglalás előzményének.

Eredetükről immár két évszázada élénk vita folyik, s a hazánk területén mind a mai napig a régészek által felszínre hozott avar sírok, azok mellékletei újra és újra módosítják, finomítják a róluk alkotott eddigi képet. A tudomány azonban ma már valószínűnek tartja, hogy az avarok két népből tevődtek össze, és az ismeretlen körülmények között összeolvadt népcsoportot a türkök űzték el Ázsiából. A Kaukázus északi területére a 6. század közepén érkeztek. Az alánok közvetítésével kapcsolatba léptek a bizánci birodalommal, amely szövetséget kötött velük és évjáradékot folyósított nekik. A szövetség azonban nem bizonyult tartósnak. Justinianus császár utóda, II. Justinianus elkergette a kutyáknak nevezett avarokt. Helyzetük akkor fordult válságosra, amikor 567 elején a türkök átkeltek a Volgán és azzal fenyegetőztek, hogy lovaik patájával fogják eltiporni” őket. E szorult helyzetben az avarok új segítőtársra leltek a longobádokban, akikkel szövetségben megsemmisítették a Dunától keletre lakó gepidákat. S miután a kellemetlen, harcias szomszéd előtt a longobárdok kiürítették a Dunántúlt és Észak-Itáliába vonultak, az avarok 568-ban átkeltek a Dunán, és elfoglalták a területet. Ezzel befejeződött az avarok honfoglalása. Az így létrejött birodalom 250 éves fennállása során átformálta a Kárpát-medence politikai, etnikai és gazdasági viszonyait. Államszervezetük kiépítésére azonban az avaroknak még egy ideig várniok kellett, mert hosszan tartó háborúkba bonyolódtak Bizánccal. II. Justinianus bizánci császár megtagadta a nekik járó évi adó kifizetését, mire ők háborút indítottak Bizánc ellen. Elfoglalták a birodalom két fontos erősségét, Sirmiumot (Eszéket) és Singidunomot, a mai Belgrádot.

A 7. század elején az Alpok vidékén élő szlávok keltek fel az avarok ellen. A magukat vendnek nevező törzsek élére egy Samo nevű frank kereskedő állt, aki haláláig, a 7. század közepéig nemcsak az avarok ellen viselt sikeres háborúkat, hanem Dagobert frank király seregei ellen is. A nomád életmódot folytató avaroknak szükségük volt arra, hogy az általuk megszállt területekre földműveseket telepítsenek le. Kapóra jött nekik a szlávságnak a hunok Közép-Euróbába való betörése során megindult keleti, nyugati és déli szétszóródása, a Balkánon át Görögországig, egészen Korinthoszig. A szláv törzseket nemcsak mint földműves segédnépet alkalmazták, hanem gyalogos katonákként háborúikba is bevonták. A szlávok egyes törzseit ugyanakkor határőrökként használták fel a cseh föld déli részén a frankokkal, Alsó-Pannóniában pedig az egykori szövetséges longobárdokkal szemben. Egyes feltételezések szerint a magyar Felvidék, a Tisza-vidék és Erdély szláv szórványai az avarok telepítő politikája révén jöttek létre. A szláv népek azonban igyekeztek megszabadulni az avar igától, s ha komoly, erős szövetségesük adódott, fel is keltek az avar uralom ellen. Szövetségesnek pedig ott volt Bizánc. Így lázadt fel az avarok ellen 630 körül a legfontosabb segédnép, a bolgár törzs, majd 630–640 között a Dalmáciában élő szláv törzsek.

Érdemes közelebbről is szemügyre venni, hogy a Kárpát-medence mely területeit szállták meg az avarok. Ez már csak azért is fontos számunkra, hogy láthassuk, hol találkozhattak avar szórványokkal a honfoglaló magyarok.

Az avarok főként a Kiskunságban, Fejér és Tolna megyékben, Baranya északi szögletében, a Tiszántúlon pedig Szegedtől kiindulva Békés és Hajdú-Bihar megyék alföldi részein és Szolnok megye egy részén telepedtek meg jelentős számban. Ezenkívül még a Balaton északi részét és Nyugat-Magyarországot szállták meg sűrűbb rajokban, míg Erdélyben a Meszesi-kaputól – Zilah mellett – a Maroson keresztül az Alföldre visszakanyarodó ívet és a Küküllő mentét foglalták el. Azokat a vidékeket, amelyek később a honfoglaló magyarság legfontosabb szállásterületei lesznek egyáltalán nem, vagy csak foltokban népesítették be. Így az avar és a magyar szállásterületek fő tömbökben később csak kiegészítették egymást. Az antropológiai vizsgálatok kimutatták, hogy a magyarságban található mongol elemek a feltételezhetően itt talált és a magyarságban fololvadt avarságtól származnak. Erre a megállapításra a későbbiekben, a kettős honfoglalás” elméletének rövid ismertetésekor még majd visszatérünk.

Hogyan nézett ki a korai avar társadalom? A vezető tisztséget a kagán töltötte be, s címét az európai avar birodalomban a korlátlan hatalommal rendelkező, méltóságát az égből származtató Baján viselte. (A név török jelentése: gazdag.) Négy évtizeden keresztül gyakorolta korlátlan hatalmát. Magáról az avar társadalomról elsősorban a hadseregükre vonatkozó adatok nyújtanak felvilágosítást. A régészeti leletek tanúsága szerint a hadsereg magvát a nehézpáncélos lovasság alkotta, amely kitűnő fegyverekkel, karddal, íjjal és háromélű nyílhegyekkel volt felszerelve. Ismerték a kengyelt is. Ez tette lehetővé, hogy a lovas nyergében felállva hadakozzon és előnyösen harcolhasson a római és germán lovasság ellen. A támadás előtt pszichológiai hadviselést alkalmaztak. Mágikus erőkkel és hatalmas dobok verésével bátorították önmagukat, s félemlítették meg egyben az ellenséget. A források arról szólnak, hogy Baján 578-ban 60000 páncélos lovassal vonult a szlávok ellen. Konstantinápoly ostrománál 30000 lovas alkotta seregük magvát. A harcosokat mindig nagyszámú tartalék ló kísérte. Ennek nemcsak gyakorlati okai voltak, ti. hogy a harcosok alól kilőtt lovakat újakkal tudják pótolni, hanem ez is a pszichológiai hadviselés részét képezte. Azt a látszatot próbálták kelteni, mintha többen lennének, s a több ezer ló dobogása bizony a dobokat is túlharsogta. Birodalmuk központja, a kagáni székhely valahol a Duna–Tisza közén lehetett. Legalábbis erre utal a Kunszentmiklós közelében feltárt kagáni sírhely.

Bizánci forrásokból tudjuk, hogy nomadizáló életmódjuk a 6. század utolsó harmadában még változatlan. Tavasszal és nyáron a Kárpátok övezte síkságokon legeltették nyájaikat. Ősszel és télen délebbre, melegebb területekre vonultak, a Balkán északi részére és az Al-Dunához. Nomád életmódjuk elhagyását, s ezzel párhuzamosan állandó megtelepedésüket azok a súlyos katonai vereségek siettették, amelyeket saját belső területén szenvedett el az avar állam. A megmaradt birodalmi részt kellett szállásként és legelőként szétosztani, hiszen a már említett szláv felkelések miatt elzárultak a délre vezető útvonalak.

Házaikat a földbe vájták, a tetőzetet cölöpök tartották. Lakóhelyeiket háromszoros árokgyűrűvel vették körül. Mint minden nomád népnél – a magyaroknál is így volt –, a meghódított segédnépeket és a fegyveres szolgálatra kötelezetteket saját településeiken kívül, övszerű védelmi vonalba állítva helyezték el. Birodalmuk határán túl csak a Dráva–Száva szögletében létesítettek késő avarkori katonai telepeket. Az itt élő avarok aztán részben elszlávosodtak, részben olyan baráti kapcsolatokat építettek ki a környező szláv lakossággal, hogy átvészelték a birodalom bukását, még a 10. században is említik őket.

Nagy Károly terjeszkedő frank birodalma 791-ben súlyos vereséget mért az avarokra. A frank győzelem egyben jeladás volt az avarok által leigázott segédnépek felkelésére, de Nagy Sándor 795-ben az avar birodalmon belül is háborút robbantott ki a kagán és a birodalom keleti felének uralkodója, a jugurrus között. A véres belháborúban nemcsak a két főméltóság pusztult el, hanem felmorzsolódtak az avarság fő erői is. Ezután a frankoknak már nem okozott különösebb gondot az egykori avar birodalom meghódítása. A dunántúli avarság a 8–9. század fordulóján a Karoling-birodalom vazallusa lett. Német Lajos uralkodása alatt e vazallus viszony felbomlott, a megmaradt avarokat a frankok jobbágysorba süllyesztették. Ez önmagában nem jelentett azonban elszlávosodást vagy elnémetesedést, főleg azokon a területeken nem, ahol többen zárt tömbben éltek. László Gyula megállapítása szerint röviddel a honfoglalás előtt Moson megye és a Rába folyó vidékén lakók az avar utolsó maradványai, s feltehető, hogy a honfoglaló magyarság ezeket az utolsó szórványokat itt találta és törzsszervezetébe fogadta.

Az avarokkal kapcsolatban kell röviden szólnunk a kettős honfoglalás” elméletéről, amely mind a mai napig komoly vitákat vált ki a régészek és történészek körében.

Régen, de még ma is sokan úgy vélik, hogy az avarok felszívódtak a szlávokban, s ezzel saját maguk semmisítették meg helyneveiket. László Gyulát többek között az foglalkoztatta, hogy az avarokkal egyidőben a Kárpát-medencébe telepedett, az erdős területeket és a folyóvölgyeket megszálló szlávságnak rengeteg helynév őrzi nyomát, ugyanakkor a számban sokkal nagyobb tömegű avarságnak semmi nyoma nem maradt”. Arra is választ keres, hogy a késő avarok” miért hagytak nagy területeket szabadon, és Árpád magyarjai miért elégedtek meg ezek benépesítésével. László Gyula feltevése szerint a késő avarok” nem mások, mint kora magyarok”, akik 670 körül jelentek meg a Kárpát-medencében. Ez a népcsoport, a régészeti leletek tanúsága szerint, több hagyományú közösséget tömörített. Két alaprétege volt: az egyik a fejedelmi és a fegyveres réteget összefogó kaukázusi, a másik a Volga jobb partjáról származó, de önmagában is legalább két nép összeolvadásából keletkezett réteg. Hogy a kora avarok” és a késő avarok” nem egy és ugyanazon népek voltak, azt László Gyula többek között a temetkezési szokásokkal bizonyítja. Valóban, a népszokásokon belül is rendkívül archaikusnak, konzervatívnak számító temetkezési szokásokból sok mindenre lehet következtetni. A temetéskor – valamilyen okból – nagyon fontos szempont, hogy a halott merre felé fekszik lábbal a sírban és melyik oldalára fordul. A kora avarok”, azaz az igazi, a Kárpát-medencében a 6. században megtelepedett avarok, arccal és lábbal kelet felé temették halottaikat. Ezzel szemben a griffes-indás” kultúrájú késő avarok”, a 670 táján betelepedett kora magyarok” arccal és lábbal dél–délkelet felé temetkeztek, ti. abban hittek, hogy arra van a túlvilág. A magyarok honfoglalásával egy időben megszűnt a griffes-indás” nép művészete. László Gyula feltevése szerint ez azért következett be, mert Árpád magyarjai, a második honfoglalók, legyőzték az itt lakókat. Nem barátságból, humánumból hagyták őket a helyükön, hanem mert rájuk voltak utalva, mégpedig azért, mert ők már földműveléssel foglalkoztak. Ezzel azonban az itt talált késő avar–kora magyar” népesség elveszítette a szabadságát és a peremterületeken élő szlávokkal együtt szolganép lett. A szabadság elvesztése együtt járt a szabadság jelvényei, a griffes-indás” jeleket felmutató díszes öv és díszes viselet elveszítésével. László Gyula előkerült régészeti leletekre hivatkozva feltételezi, hogy a griffes-indások” területe a 7. század vége óta magyar nyelvterület volt. Mindezek csak hipotézisek, amelyeket mind ez ideig nem bizonyítottak, és nem cáfoltak meg hitelt érdemlő módon a régészek és a történészek. Az elméletnek azonban több az elvetője, mint a támogatója.

Hogyan nézett ki a Kárpát-medence közvetlenül a magyar honfoglalás előtt? Milyen népek, néptöredékek laktak itt az avarokon kívül? A következőkben ezekre a kérdésekre keressük a választ.

A Duna-medence az avar birodalom bukása után tulajdonképpen gazdátlan volt. Ez a korszak Európa-szerte a vajúdás kora: Nagy Károly frank birodalma már széthullott. A fiai által 843-ban megkötött verduni szerződés után lassan kialakultak a későbbi latin és germán államok. A Duna medencéje két a keleti frank és a bizanci görög birodalom érdekszférájának ütközőpontjában állt. A honfoglalók összefüggő, idegen nép lakta területet egyedül az ország északnyugati hegyvidékén, főként a Vág és a Nyitra völgyében találtak. A cseh-morva medencétől a Kárpátokon keresztül a Garamig húzódott Szvatopluk fejedelem országa, a morva birodalom. Lakói a nyugati szlávok, más néven a morva-szlávok voltak, a majdani szlovákság magjai, amelyek a közös őshazából történt elvándorlás után a 6–7. században telepedtek le e vidéken. A szlovákok által lakott népterület egészében az ország határain belül volt, de a határon keresztül kapcsolatban állt a cseh-morva és lengyel területekkel, ahonnan állandó népi utánpótlást kapott.

A Dunától délre, a Dunántúl déli részétől a Répce, Marcal, Bakony, Sárvíz és a Duna árterülete által alkotott területen a pannon-szlovén hercegség, közismert nevén a Pribina-hercegség terült el. A Dunántúl délkeleti részén élő horvátok a magyarok honfoglalása előtt a szlovén tartományhoz tartoztak, míg a Duna–Tisza közén élő szerbek a bolgár birodalom alattvalói voltak. A legújabb régészeti kutatások cáfolják a 9. századi alföldi bolgár uralmat. Az tűnik valószínűnek, hogy a honfoglalás előtti és utáni bolgár–magyar kapcsolatok következtében nyelvünkbe bekerült szláv jövevényszókincsen belül az állami, egyházi és a gazdasági terminológiában a délszláv” hatások között az eddigieknél nagyobb szerepet tulajdoníthatunk a bolgár–szlávnak. Az azonban valószínűtlennek látszik, hogy megyerendszerünket, közigazgatási és egyházi központjainkat készen vettük volna át egy feltételezett helyi bolgár államszervezettől.

Összefoglalóan elmondhatjuk, hogy a magyarság ideérkezésekor – eltekintve az északnyugati hegyvidéktől, ahol a nyugati szlávok éltek – összefüggő, nagyobb területet benépesítő népekkel nem találkozott, csupán kisebb népi szórványokkal. Sűrűbb szláv lakosságot találhattak honfoglaló magyarjaink elsősorban a Balatontól északra és délnyugatra, ahol a szlávok etnikai tömbjének központja Zalavár volt. Theotmár, salzburgi érsek 900-ban arról tudósított, hogy Pannónia teljesen kihalt és elhagyatott. A 9. században a nyugati határrészen megtelepedett németség is teljesen eltűnt s a magyarok elől a szlovének is a Dráván túlra húzódtak. Mivel az itt élt népek közül a magyarok bejövetele előtt a már említett avarok és szlávok formálták jelentősen a Kárpát-medence etnikai képét, műveltségük egybeötvöződött a letelepedett magyarságéval.