BAKÓ ZSUZSANNA

PAÁL

LÁSZLÓ

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Paál László

A festő életrajza

Irodalom

Jegyzetek

Paál László

(1846–1879)

Tizenkilencedik századi festészetünk költői ihletettségű, őstehetséggel megáldott művésze volt Paál László (1846–1879). A képeiből sugárzó erő, érzelemgazdagság és magas szintű festői tudás késztette Lázár Béla művészettörténészt arra, hogy e rövid életű és tragikus sorsú festő nyomdokait követve feltárja életútját, s műveit a közönséggel megismertesse. Bejárva a művész pályafutásának fontos állomásait, Düsseldorfban, Párizsban és Barbizonban dokumentumok és művek után kutatott, és felfedezéseit a róla írott első monográfiában tette közzé. Elragadtatott szavaival így jellemezte a bonyolult lelkületű, különleges sorsú művészt: „Csupa érzékenység, csupa líra ez az ember. Ami őt a természetben kora ifjúságától kezdve érdekli, maga a táj, amelyet hangulata megelevenít, képzelete élővé varázsol. Mint ember is a finom részletezés, a szubtilis érzések, a gyöngéd hangulatok elemzője volt. A világot álmaihoz alkalmazta, a természet csak annyiban létezett számára, amennyiben benne álmainak megfelelő képet talált… Ez egyéniségében gyökerezett, fizikumához volt kötve, érzékeny szívéhez… ingerlékenységéhez, hangulatának gyors átsugárzó erejéhez, világlátásának sajátos tónusához…”{1} E néhány sor jól érzékelteti a művész jellemét és munkásságának lényegét. Csak kivételes tehetségű ember képes arra, hogy csupán egyetlen műfajon, a tájképen keresztül közvetítse érzelmeinek változatosságát, mindig más-más hangulati tartalommal. Az objektív látvány érzelmektől fűtött, magas szintű tolmácsolása következtében sokszínű és változatos életmű keletkezett, amelyben nem található sem kompozícióban, sem előadásmódban két egyforma alkotás, és nincs egyetlenegy sem, melyet érzelmileg sekélyesnek vagy felületesnek tarthatnánk. Az alkotás vágyának tüze égette lelkét, s a zseni szikrája lobbant lángra, amikor új, maga választotta hazájából inspiráló visszajelzéseket kapott, amikor úgy érezte, hogy végre megtalálta helyét a világban. Ekkor – előbb a hollandiai Beilenben, majd a franciaországi Barbizonban – a szülőföld, a vadregényes Erdély ihlette emlékképek kelnek életre e műveiben. A táj varázsa és a művészi alkotóközösség lelki-szellemi támogatása együttesen, forrásként táplálták tehetsége teljes kibontakozását. Rövid élete alatt teljes ívű életművet hozott létre a lírai, olykor romantikával átitatott realizmus jegyében, amely őt stílusában és szellemiségében is a barbizoni iskola nagymestereinek, Jean-François Millet, Théodore Rousseau, Camille Corot, Virgilio Diaz, Charles-François Daubigny művészetéhez kapcsolja.

Természet iránti állhatatos rajongásának forrása a szülőföld, Erdély hegyes-völgyes vidéke volt sűrű erdőivel, vadvirágos rétjeivel, melyek minden napszakban, minden órában más-más hangulatot keltettek a romantikus lelkű ifjúban. Odvosról, majd Berzováról – a szülői házból – indulva barátaival gyalogszerrel bejárta az egész Székelyföldet, Borszéket, Tordát, és közben vázlatkönyvében rögzítette a látvány adta élményeit. A természet és a szülői szeretet formálta egyéniségét, és soha el nem múló érzékenységgel, nyitottsággal és lelki finomsággal ajándékozta meg. A szülői házban változatos élet folyt, különösen, amikor édesapja az odvosi postamesteri állás mellé az 1850-es években a berzovai postamesterséget is megkapta, és ez utóbbi, főként a vasút megnyitása előtt, jelentős jövedelmet hozott a családnak. Házuk így mindig nyitva állt a vendégek előtt, apja akkor volt boldog, ha vidám, mosolygó embereket láthatott maga körül. Jöttek is gyakorta Lippáról, Aradról névnapokra, farsangkor, húsvétkor, szüretre, úrnapi búcsúra. Tánccal, muzsikaszóval, mulatozással, színjátékkal teltek ilyenkor a napok. Ilyen környezetben Paál Lászlónak gondtalan ifjúsága volt, kedvteléseinek élhetett, lovagolt, vadászott, táncolt, s barátjával, a később neves színésszé lett Mándoky Bélával színházi előadásokat rendezett. Sok időt töltött barátaival, ő volt a társaság kedvence, nyúlánk, karcsú termetével, hullámos barna hajával jóképű, csinos ifjúnak számított, aki mindig magára vonta a figyelmet.

Rajztehetsége viszonylag korán megmutatkozott, és tizenhét–tizennyolc évesen már pontosan tudta, hogy festő akar lenni. Megerősítette ebben váratlan találkozása a fiatal Munkácsy Mihállyal Aradon, aki ez idő tájt már Szamossy Elek akadémiai festő tanítványaként tette első lépéseit a festővé válás útján. Barátságuk, bár ekkor még nem tudták, egy életre szólt. Munkácsy kezdeti sikerei és lelkesedése Paálra is hatással voltak a végső nagy döntés meghozatalában és abban is, hogy első olajfestményét, a Maros-parti naplementét a nyilvánosság előtt is bemutassa. A képet 1864-ben festette, akkor, amikor két éven át Bőhm Pál akadémiai festő mellett tanult Aradon. A mű rajzos felfogása a korszak vezető stílusát, a klasszicizáló romantikát idézi, míg színvilága és a két üldögélő figura mellett felszálló füst már hangulati elemként mintegy előrevetíti későbbi festészetének lényegét.

1864-ben Bécsbe utazott, hogy édesapja kívánságára jogásznak tanuljon, de helyette a Képzőművészeti Akadémiát látogatta. Két évet töltött itt el úgy, hogy ismerős aradi családokkal tartotta a kapcsolatot, ami némileg enyhítette honvágyát, és közben szorgalmasan látogatta Bécs nevezetességeit és múzeumait. 1866-ban felvették az akadémiára, ahol Albert Zimmermann tanítványa lett. Ekkor már édesapja is beletörődött fia pályaválasztásába, különösen amikor végigkalauzolta őt és húgát, Bertát, Bécs múzeumain. Így, most már titkolózás nélkül, apja anyagi támogatását is élvezhette. Zimmermanntól az aprólékos rajzot és természetmásolást sajátította el, amely fontos alapot képezett későbbi nagyvonalú festésmódja kialakulásában. Itt ismerte meg Eugen Jettel osztrák festőt, akihez később is jó barátság fűzte. 1867 és 1868 nyarát egy bajorországi faluban, Ramsauban töltötte mestere, Albert Zimmermann és tanítványai, Rudolf Ribarz, Eugen Jettel, Emil Jakob Schindler és Mészöly Géza társaságában. E stúdiumok emlékét őrzi az 1868-ban készült Erdőrészlet című rajza és az egy évvel később festett Magyarországi erdőrészlet című olajfestménye. Egyik alkalommal Ramsauból Münchenbe utazott, ahol találkozott Munkácsyval. Kapcsolatuk ekkor vált szorosabbá, s Bécsbe visszatérve egy rövid ismertetést írt Munkácsy Lakodalmi hívogatók című képéről, amelyet az „Aradi Lapok” 1868. 47. száma le is közölt. 1869-ben az első erdélyi vasút megnyitásával édesapja elvesztette odvosi postamesteri állását, s megcsappant jövedelméből már nem tudta fia taníttatását fedezni. Az ifjú festőn barátai segítettek. Goldscheider Béla – német írói nevén Balduin Groller – magához vette tágas lakásába, s gyakran segítette ki sűrűsödő anyagi gondjaiban is. Mivel otthoni támogatásra nem számíthatott, ösztöndíjért folyamodott a Magyar Képzőművészeti Társulathoz. Az ösztöndíjat Telepy Károly, Ligeti Antal és Kelety Gusztáv dicsérő szavaival két ízben is megkapta: „…rajzaiban a tanulmányozás, a lelkiismeretes szorgalom, színvázlatain a festészeti tehetség oly kétségtelen jelét adja, hogyha pályáján továbbra is ily mértékben halad és a haladásban nem gátoltatik, jövője a legszebb reményekhez jogosít fel.” 1870-ben festi Mocsaras táj című képét, amely Mészöly Géza műveinek hangulatát idézi. A Társulat 1869. évi ösztöndíját azzal a feltétellel kapta meg, hogy Nürnbergben képezze magát tovább rajztanárrá, ő azonban inkább Münchenbe utazott, ahol megtekintette a barbizoni iskola művészeinek kiállítását. Ezt követően még hazalátogatott Berzovára, hogy búcsút vegyen szüleitől. Itt kezdi el festeni a Berzovai út című képét, amelyet csak később, majd Düsseldorfban fejez be. 1870 nyarán örömmel fogadta el Jettel meghívását, és a hollandiai Beilenbe utazott.

Paál László Eugen Jettel társaságában Hollandiában először Amszterdam és Hága múzeumait látogatta meg. Rembrandt, Frans Hals és a holland tájképfestők elragadtatással töltötték el. A bécsi akadémia rajzos, merev világából kiszakadva élvezte a holland mesterek puha folthatásokat keltő, lágy tónusokat használó festészetét, a nagyvonalú összhatást. Most kezdte csak igazán megérteni a barbizoniak művészetét is. Húgához írt leveléből kiderül, milyen otthonosan érezte magát itt. 1870 és 1871 nyarát töltötte Beilenben és mintegy 40 képet festett, amelyekre az otthonról oly jól ismert motívumok kerültek: veteményesek, kazlak, tanyák. Ezeken jól nyomon követhető szemléletének változása, érezhető az az erő, amely a természet közvetlen látványán keresztül hatott képzelőerejére, érzésvilágára. Egyik legkorábbi Beilenben keletkezett festménye a Dél, amely egy tanya mellett elvezető, néhány fával szegélyezett utat ábrázol. A motívum igénytelensége eltörpül a színek ereje mellett, a széles árnyékok, melyek az útra vetülnek, érzékeltetik a nap erejét, a meleg, kissé álmos délidő hangulatát. Hasonló színvilágú, oldott festésmóddal készült 1870 nyarán ugyanitt a Tanya című képe is, amely vázlatosságával a művészi alkotófolyamat egyik állomását is jelzi.

A beileni nyár végén Munkácsy hívására Düsseldorfba utazott, és bár beiratkozott az akadémiára, valójában Munkácsy személye vonzotta ide. Már az aradi évek óta mély barátság fűzte őket össze, amelyet csak erősítettek a pályakezdés nehézségei mindkettőjüknél, és az a hihetetlenül erős rajongás, amely a művészethez fűzte őket. „Ez időben Munkácsy már a párizsi aranyérem nyertese, a düsseldorfi úri társaság kényeztetett kedvence, s Paál László előkelő megjelenésével, friss szellemével és sajátos művészetével méltó társa. Valósággal lázba hozták ezen a télen a düsseldorfi társaságot, ahol éppen akkor igen víg élet folyt” – írja Lázár Béla, aki Düsseldorfban a 19. század végén még találkozott is néhány emberrel, akik ismerték őket.{2}

Ezen a télen, karácsony napján egy vacsorán ismerkedett meg a Brutenbacher-Hofban a De Marches házaspárral, akik művészetbarátok voltak, s kedvelték a magyarokat. Paál éppen De Marches báróné mellé került, és ő mutatta be Munkácsynak, aki később, a báró halála után feleségül vette. A karácsony és még a tavasz gondtalanul múlt el tisztbarátai társaságában, így lovaglással, kirándulással tölthette szabad idejét. Ekkor még nem tudta, hogy szülei anyagi helyzete rövidesen még rosszabbra fordul, s bár bizakodik saját helyzete javulásában, húgának, Bertának írott sorai tele vannak aggodalommal. „…Ki nem mondhatom, hogy mennyire szeretném, ha addig, míg odajutottam, ahová törekszem, édesatyánk összetarthatná a házat, hogy ne érjen valami nagyobb csapás s ne jussatok a végelszegényedéshez, csak még egy vagy legfeljebb két évig tarthatná fenn tisztességesen magát, akkor azután legszentebb kötelességem lenne megszabadítani aggodalmaitól.”{3}

Jegyzetek

{1} Lázár Béla: Paál László. Művészeti Könyvtár. Budapest 1903. 37. old.

{2}  I. m., 38. old.

{3}  I. m., 39. old.