A VILÁGTÖRTÉNELEM

NAGY ALAKJAI

RENESZÁNSZ
FEJEDELMEK

ÉS PÁPÁK

Írta: Teke Zsuzsa

KOSSUTH KIADÓ

Édesanyám emlékére

T. ZS.

Tartalom

BEVEZETŐ       5

FRANCESCO SFORZA 1401–1466       6

NAGY ALFONZ 1396–1458

COSIMO DE'MEDICI 1389–1464

LORENZO DE'MEDICI 1449–1492

VI. SÁNDOR 1431/39–1503 ÉS FIA 1474–1507

II. GYULA 1443–1513

X. LEÓ 1475–1521

BEVEZETŐ

Jelen kötet a 15. századi és 16. század eleji Itália néhány nagy, világi és egyházi fejedelmét mutatja be. Itália ebben az időben városállamok és királyságok együttese volt. A 15. századra a városállamok többségének irányítása – a korábbi testületi kormányzással szemben – egy-egy család kiváló és kevésbé kiváló  képességű tagjainak kezébe került. Az előző századhoz viszonyítva annyi változás történt, hogy ezek a vezető egyéniségek már az Itáliában született, új szellemi áramlat, a humanizmus és a reneszánsz kultúra értékeinek ismeretében gyakorolták hatalmukat, amelyet nemcsak a politika, de az új kultúra eszközeivel is igyekeztek megerősíteni és növelni. Ugyanakkor sokan közülük maguk is kiváló tudósok, költők voltak, akik tevékenyen járultak hozzá a reneszánsz kultúra kiteljesedéséhez. Közülük  Milánóban Francesco Sforza (1451–1466), Firenzében Cosimo Medici (1434–1464) és unokája, Lorenzo il Magnifico (1469–1492), Nápolyban Alfonso il Magnifico (1442–1458) érdemelnek elsősorban figyelmet. Az egyházi állam nagy fejedelmei közül VI. Sándor (1492–1503),  II.  Gyula  (1503–1513)  és X. Leó (1513–1521) pápák tevékenységével  ismertetjük  meg  olvasóinkat. A korszak pápái már valóságos világi uralkodókként léptek fel, tevékenyen részt véve az itáliai politikai életben. Inkább államférfiak és hadvezérek, bőkezű műpártolók voltak, mint elhivatott főpapok. Az egyházi államot kis híján világi királysággá szervezték át. Valláserkölcsi tekintélyük megrendülését világi hatalmuk növelésével kárpótolták.

FRANCESCO SFORZA
1401–1466

"Az ember élete sokkal előbb kezdődik annál a dátumnál, amivel a biográfusok szokták kezdeni. Kivált a nagy emberé, kiből oly gazdag és hosszú múlt ereje duzzad a jövőbe..." – írta Babits Mihály Dante-életrajzában. Ez a megállapítás éppen úgy igaz Francesco Sforzára, mint Dantéra. A sorsát meghatározó múlt számára a paraszti sorból magát Itália első katonájává felküzdött apa, Muzio Attendolo di Cotignolo pályafutásával kezdődött. A tizenhárom éves korától katonáskodó Muzio Attendolo a condottierek (zsoldosvezérek) első nagy nemzedékéhez tartozott. A hadakozásban iskolát teremtett, amelyet Attendolóról időközben Sforzára változtatott nevéről neveztek el. A condottiere Itália korabeli történetének fontos figurája volt. Az egymással gyakorta hadban álló városállamok kereskedő polgárságától mi sem állt távolabb, mint a hadakozás, és háborúikat zsoldosokkal vívatták meg. Egy-egy kiváló katonát fogadtak fel, akinek feladatává tették a hadsereg kiállítását, a hadműveletek lebonyolítását. Nos, Muzio Sforza is végigszolgálta a különböző itáliai államokat Milánótól Firenzéig, hogy aztán a nápolyi királyságban kössön ki, ahol, úgy tűnik, végleg meg akart állapodni. Erre vallott az is, hogy tizenhét éves törvénytelen fiát, Francescót magához vette.

Francesco 1401-ben született. Anyja, Lucia di Torsciano a ferrarai herceg, III. Estei Miklós udvarában élt, és a fiú is itt töltötte gyermeksége első éveit. A Nápolyba érkezett fiút apja már mint a királyság fővezére, számos birtok ura fogadta. A gyermek hamar serdült, kitűnt testi erejével. Feljegyezték róla, hogy korának legjobb versenyfutója, ugrója és birkozója volt. A hadakozás mesterségét apjától tanulta. S hogy nem járt hiába apja iskolájába, azt először 1417-ben bizonyította, amikor a kor másik híres condottiere, Braccio di Montone ellen vívott csatában kiérdemelte apja dicséretét. A királyságban kivívott elismerésről mi sem vall jobban, mint az, hogy 1418-ban egy gazdag arisztokrata leány, Polissena Ruffo kezét nyerte el. Felesége révén ő maga is gazdag birtokos lett, Calabriában egy egész tartomány, Altomonte grófság ura. Felesége azonban hamarosan meghalt, és amikor Francesco megsebesülve egy időre kénytelen visszavonulni birtokára, már csak üres házat talált. A kényszerpihenőt nem töltötte tétlenül. A grófság kormányzásával foglalkozott, hasznos tapasztalatokra téve szert a civil életben is. Birtokáról akkor mozdult ki újra, amikor hírt kapott apja nehéz helyzetéről. Attendolo Sforza továbbra is a nápolyi királynőt, II. Johannát  szolgálta, akinek ebben az időben a trónjára pályázó Aragóniai Alfonzzal gyűlt meg a baja. Francesco a csatát ugyan a királynő javára döntötte el, apja életét azonban már nem menthette meg. A fiú, apja örökébe lépve, rendre visszafoglalta a királynő elvesztett birtokait. A hálás uralkodónő jutalma nem is maradt el, s hogy végleg magához kösse, Calabria kormányzójává nevezte ki. A huszonöt éves, ifjú hadvezér azonban többre vágyott, maga is teljhatalmú úr, Signore szeretett volna lenni, mások politikájának engedelmes végrehajtójából a politika irányítójává válni. 1426-ban tehát kilépett II. Johanna szolgálatából, s javait odahagyva elindult, hogy tájékozódjék a félsziget politikai életében.

Az itáliai politika fő mozgatója ekkortájt Milánó hercege, Filippo Maria Visconti volt. A politikai élet nagy sakktábláján ő volt az, aki állandóan támadott, a többi itáliai állam pedig csak arra szorítkozhatott, hogy támadásait kivédje, túlzott megerősődését megakadályozza. Szinte törvényszerű volt, hogy Sforza a hercegnek ajánlotta fel szolgálatait, támogatásával remélve nagy álma megvalósítását. Erre feljogosította a herceg ígérete, hogy törvénytelen leányát, Biancát hozzáadja nőül. Az ígéretnek az adott különös nyomatékot, hogy Bianca volt a herceg egyetlen gyermeke. A törvénytelen származás Itáliában nem jelentett hátrányt. Ha az apa elismerte, a gyermek ugyanolyan jogokat élvezett, mint a törvényes gyermek. Sforzának azonban csakhamar látnia kelett, hogy a herceg nem veszi komolyan ígéretét, és csak hitegeti őt, hogy szolgálatában minél hosszabb ideig megtarthassa. Sforza látszólag a herceg megbízásából, de tulajdonképpen saját érdekeit szem előtt tartva intézett támadást az egyházi állam ellen (1433), és hogy az elfoglalt területek birtokában megmaradhasson, a pápa, IV. Jenő szolgálatába lépett át. IV. Jenő Velencével és Firenzével együtt a Milánó-ellenes liga tagja volt, amely nem kis megelégedéssel fogadta a kiváló hadvezér átállását. Különösen a Visconti államának felosztását célul tűző Velence látta őt szívesen, mert rajta kívül nem volt hadvezér, aki a herceg új condottierejével, Niccolo Piccininóval sikerrel megmérkőzhetett volna.

Sforza azonban nem adta fel a reményt,  hogy  egyszer  Milánó  ura  lesz. A ligát úgy szolgálta, hogy nem feledkezett meg Milánó érdekeiről, és nem szakította meg kapcsolatát a herceggel sem. Így amikor 1440-ben az anghiari csatában fényes győzelmet aratott Piccinino felett, nem törekedett a győzelem kihasználására, hanem a herceg kérésének eleget téve, békeközvetítőnek ajánlkozott közte és a liga között. Őrá várt a feladat, hogy Velencével és Firenzével elfogadtassa a herceg békeajánlatát, amit sikerrel el is végzett. Filippo Maria Visconti ezúttal már nem halogathatta tovább ígérete beváltását, mert a béketárgyalásokat vezető Sforza addig nem volt hajlandó lezárni a tárgyalásokat, amíg az esküvőt meg nem tartották, és a hozományt – Cremona városát – meg nem kapta. 1441-ben tehát egy lépéssel közelebb került céljához, de még kilenc kemény esztendőt kellett várnia, hogy el is érje azt. E kilenc év alatt többször is úgy látszott, hogy Sforza kitűnő katonai, diplomáciai képessége sem elegendő ahhoz, hogy az itáliai politikai élet viharos vizein hajóját révbe kormányozza.

A nápolyi királyságban Aragóniai Alfonz trónra kerülésekor a hadvezér elvesztette dél-itáliai birtokait. IV. Jenő pápa apósával és az új nápolyi királlyal fogott össze ellene, hogy az egyházi államban elfoglalt területekről kiszorítsa. Apósa a hozományul átadott Cremonát szerette volna visszaszerezni tőle, Alfonz pedig a riválisát, Anjou Renátót támogató Sforzával akart egyszer és mindenkorra leszámolni. A háború alig néhány évvel a békekötés után újra elkezdődött, csak a szemben álló felek csoportosulása volt egy kicsit más. Szorongatott helyzetében Sforzát Velence és Firenze hadba lépése mentette meg. Most egyszerre megfordult a kocka. Míg eddig Sforza kilincselt mindenütt segítségért, most apósán volt a sor. A sors különös iróniája, hogy a segítséget újra vejénél találta meg, aki a jövendő örökség reményében szemet hunyt az elszenvedett sérelmek felett. Erre a lépésre ösztönözte őt Firenze ura, Cosimo Medici is, aki egyre nagyobb ellenszenvvel figyelte régi szövetségese, Velence törekvését, hogy a milánói hercegség területéből mind nagyobb részt hasítson ki magának. 1446-ban – egy váratlan fordulattal – így jött létre Sforza, Visconti, Alfonz és IV. Jenő szövetsége Velence ellen. A liga azonban a pápa és Visconti 1447-ben bekövetkezett halálával felbomlott, és az itáliai politikai élet középpontjába a milánói események kerültek.