Fejes Endre

ROZSDATEMETŐ

KOSSUTH KIADÓ

Az ember csak egy nádszál, a természet legtörékenyebbje,
hanem egy gondolkozó nádszál. Nem kell hozzá,
hogy az egész mindenség felfegyverkezzék, ha el akarja
tiporni. Egy kis gőz, egy csepp víz meg tudja ölni.
De ha a mindenség eltiporná is, akkor is az ember
maradna nemesebb annál, aki eltiporta, mert ő tudja is,
hogy meghal, míg a mindenség semmit sem tud arról
az előnyről, amivel az ember fölött áll.

Így minden méltóságunk a gondolatban rejlik.
Ezáltal kell feltámadnunk, és nem térben és időben.

Legyünk hát azon, hogy jól gondolkodjunk:
ez az erkölcsi kiindulás.”

PASCAL

A rozsdatemető kőfallal zárt udvar a raktárépület mögött.Iparvágány felezi, két oldalán rendetlen összevisszaságban, egymás hegyén-hátán kiselejtezett gépek, behemót kazánok, felismerhetetlen szörnyszülöttek nyomódnak mélyen a fekete salakba, mázsás, penészgombás karokkal mutatnak az égre, várják a tűzhalált. Az udvar végén rácsos, magasra épített vaskapu engedi a sínpárt a macskaköves utcára.

1962 tavaszán ifjabb Hábetler János megölt egy segédmunkást a rozsdatemetőben.

A rendőrségi emberek lefényképezték az áldozatot, jegyzőkönyvet írtak, kihallgattak több munkást, Klein Bélát, a raktár vezetőjét, de szemtanút nem találtak. Láttam, amikor a megbilincselt kezű esztergályost elvezették, az autóba tuszkolták. Lábát megfeszítve, felsőtestével viaskodott, sárgás szeme ide-oda ugrált, fogát csikorgatta. Majd elvitték az áldozatot. Míg a szürke gépkocsi végighaladt az udvaron, elcsöndesült a zsivaj. Akkor a tisztviselők eltűntek az emeleti ablakokból, a munkások behúzódtak a műhelyekbe, fecsegtek, vitatták a szenzációt, de senki nem tudta a tragikus esemény okát.

Én a forgácsoló I-ben beszélgettem néhány esztergályossal, itt dolgozott ifjabb Hábetler János esztendőkön át. Cigarettáztunk a gépe mellett, bámultuk a radiátor elé rakott kész munkát, a fúróolajtól nedves alumíniumforgácsot, tűnődtünk, mi történhetett a raktárépület mögött, míg egyikük meghalt, és milyen büntetést kaphat az élő. Én úgy véltem, ha bebizonyítják a szándékos ölést, ifjabb Hábetler sokáig nem látja azzal a sárgás szemével a napvilágot. A vörös hajú Gróf meglepődött.

–Sárgás? Honnan veszi? Világoskék szeme van Vagy zöld Ha spén ugrott bele, mindig én halásztam ki. Eleget láttam.

A művezető vállat vont.

–Ez jogilag érdektelen. Az ügyészt nem érdekli, hogy a gyilkosnak milyen szeme van. Ibolyaszínű vagy koromfekete. Vagy tengerzöld. A halottat sem érdekli.

–Jani nem gyilkos – mondta a vörös hajú Gróf. – Csak néha ordít, megbántja az ember önérzetét. Aztán meg szégyelli magát. Te is tudod.

A művezető jóváhagyóan biccentett a fejével.

–Tudom – mosolygott. – A pasas szétverte a saját fejét. Öngyilkos lett. Meséld el a rendőrségen, hogyan történt, nehogy rosszra gondoljanak.

A vörös hajú Gróf hallgatott egy percig. Megszívta a cigarettáját, aztán eltaposta a betonon.

–Nem tudom, mi történt Majd ő elmondja

Ifjabb Hábetler János nem mondta el. Hallgatott konokul. Figyelmeztették, veszedelmes játék, esztendőkbe kerülhet, azt válaszolta, megölt egy embert, aláírta a jegyzőkönyvet, a többi nem az ő dolga.

Meg akartam ismerni a titkát. Beszélhettem vele a főkapitányságon, elmagyaráztam, hogy értelmetlenül viselkedik, ne bánjon el oktalanul magával, hiszen otthon várja őt a család. Figyelmesen végighallgatott, nem mozdította el hidegkék szemét az arcomról. Aztán fölállt, szólt a rendőrnek, vezesse őt vissza a fogdába.

Átnéztem a nyomozati adatokat. A sógorát ölte meg. Ekkor kezdtem kutatni a Hábetler család életét. Sok emberrel beszélgettem, szaporodtak jegyzetfüzetemben a sorok, a nevek. Sápadt Béla szobafestő, Seres Sándor, a Külügyminisztérium dolgozója, Nagyfuvaros utcai házfelügyelő, Csele Juli gyári munkás, Küvecses István villamosmérnök, Küvecses Lajos repülőezredes és még sokan, nagyon sokan mondották el a számomra oly fontos részleteket.

Éjszakákon keresztül töprengtem az íróasztalomnál, raktam, igazítottam helyére az új cselekményt, aztán dzsessz-zenészeket kerestem fel, szaxofonosok, pisztonosok segítettek, míg végül egy vasárnap délután úgy éreztem, készen van az anyagom. Két nappal később, ügyészi engedéllyel, a Markó utcai fogházban megint fölkerestem ifjabb Hábetler Jánost. Ismertem az életét, titkát, megzsaroltam őt. Kegyetlen játék volt. A rozsdatemetőt kértem tőle, az utolsó felvonást. Hallgatott. Majd megkérdezte, mit csinálok a jegyzeteimmel. Azt válaszoltam, nyilvánosság elé tárom.

–És ha beszélek? – kérdezte.

–Akkor elégetem. Elfelejtek mindent.

Rám szúrta sárgás szemét. Elvigyorodott.

–Csináljon, amit akar! Írja meg! Ugasson! Mit tud maga? Egy nagy semmit tud!

Megcsikorgatta a fogát. Hangosan röhögött.

–Semmit! – ordította. Menjen csak a rákoskeresztúri temetőbe. Semmit se tud! Semmit az égkerek világon!

Sokáig nem szólt. A kezét nézte, a rácsos ablakot.

–Úristenit ennek a replás életnek – mondta.

És beszélni kezdett.

Kötelességem a tárgyaláson elmondani a való igazat. De ez a történet az első világháborúban kezdődik, amikor az én hősöm még nem is élt. Ezért kegyetlenül leírtam mindent. Ha majd úgy érzik, elfogultabb hangon beszélek ifjabb Hábetler Jánosról, nem tiltakozom, elismerem, hogy szeretem őt. Nyers volt, szókimondó. Egy rendőrtiszt azt mondta rá: anarchista. Én nem hittem el. Csak néha fellázadt, ilyenkor a szemétől félni lehetett Gyáva volt? Azt hiszem, némely dolgot nem értett meg a világból, ezért volt tehetetlen.

Büntetését hivatott bírák szabják ki. Méltányosak lesznek.

A hosszúra nyúlt háborúból Hábetler János mindössze két emléket hozott. Bor mellett néha elmesélte.

Az olasz harctéren egy kék arcú halott – lyukkal a homlokán – mozogni kezdett. Előbb az ágyéka, majd a háta közepe mozdult, végül a fejét billentette. A halott katona alatt vakondok túrt, az élők sápadtan nevetni kezdtek.

Másik emlékéről komolyabb hangon, árnyalatnyi szégyenkezéssel beszélt.

Késő őszi délután lelőttek egy dupla szárnyú ellenséges repülőgépet. Nagy csattanással ért földet nem messze tőlük, a két pilóta kigurult a fülkéből. Komájával előbújtak az erdőből, szaladtak a lángoló géphez. Gombolni kezdték a pilótákról a bőrmellényt.

Így aludt el örökre a koma. Lefeküdt a fűre, a hátára, és a pilótákkal együtt bámulta a mocskos színű felhőket.

Ő kúszott vissza az erdőhöz, lökte, tolta magát a golyózáporban, mint egy hernyó. Imádkozott. Megfogadta, hogy becsületes emberként fog élni.

És ezt a fogadalmát nem szegte meg soha.

Tavasszal vezényelték őt ezredével Budapestre. Ekkor már szakaszvezető volt, a Károly csapatkereszt, Ferenc József kisezüst, Ferenc József bronz, a sebesülési érdemérem és a háborús emlékérem tulajdonosa.

Az utóbbit különösen szerette. A magyar címer fölé domború betűkkel ezt írták: Pro Deo et Patria. Amikor lefordították neki az értelmét, nagyon meghatódott.

Budán kaptak szállást, egy kiürített iskolában. Ettek, kártyáztak, és Hábetler János hízni kezdett, elérte a hetvenöt kilót a géhás zöldre festett mérlegén. De nem volt kövér, inkább a mellei, izmai domborodtak, és arcáról eltűntek a mély gyűrődések.

Később dr. Mátyás százados úr a Déli pályaudvarra vezényelte, őrszolgálatra. Hajnali öt órától este tízig járkált a sínek között, hallgatta a tehervagonok koccanását. A puskát egyetlen percig sem vette le a válláról.

Szolgálati idejét maga állapította meg. Mivel este tízig nem érkezett a váltás, nem szólt hozzá senki, begyalogolt az iskolába, feszesen, tisztelettudóan jelentette, hogy ottfelejtették.

Dr. Mátyás Vilmos százados úr ezen maga is meglepődött. Elnézést kért, megkínálta pálinkával, azt mondta, nem baj, az éjszakai szolgálatot mindjárt elintézi. De elfeledkezett ígéretéről, mert Hábetler János szakaszvezetőt ezután sem váltották fel az őrhelyén.

Többé nem szólt. Cipelte puskáját a sínek között, nézte az embereket és az asszonyok ringó csípőjét.

Este tíz órakor hazasétált. Megvacsorázott, elkérte másnapi ebédjét, bement a tanterembe, lefeküdt a szalmára, Európa hegy- és vízrajzi térképe alá, elmondta az esti imádságot, és elaludt.

Nem szerette a lármát. Érzékeny lelkű, vallásos ember volt, csípős, finom humorán néha csodálkoztak. A katonák nemegyszer kérték, hogy énekeljen, és ő szívesen énekelt nekik mély, tiszta hangon régi zsoltárokat, népdalokat.

Hábetler János egészséges, jól táplált ember volt, asszonyt akart ölelni. Hosszú kínlódás után, július végén el is határozta magát a cselekvésre.

Egy tizedes hívta fel a figyelmét a Zöld Vadász vendéglő gazdag választékára.

A Zöld Vadász az Aréna úton volt. Tágas kertjében hengerelt salakon táncoltak a szabadnapos katonák, lányok, erős hangon énekelték: "Süt a mama, süt a pék, süt a mama három tepsi pogácsát.” A rézfúvós katonazenekar gesztenyefák négyszögében, piros csíkos sátor alatt harsogott.

A tizedes – tapasztalt ember – megbízható tanáccsal szolgált.

–Válassz egy lányt, táncoltasd rogyásig, dicsérd a tartását, igyál vele két deci bort, aztán keress egy padot a Ligetben, messze a gázlámpától.

Hábetler lemosakodott egy dézsa hideg vízben, ollóval megigazította a bajuszát, mellére tűzte a kitüntetéseket, és elment hosszú léptekkel, kissé hajlott tartással a Zöld Vadász vendéglő ígéretes kertjébe.

Pék Máriát választotta. Tisztelgett, katonásan megfogta két vállát, pihenés nélkül táncoltak a hőségben egész délután.

Egyenes sorban világítottak a hosszúkás lampionok, mikor leültek a gesztenyefa alá, kecskelábú, festett asztalhoz, és Hábetler János szakaszvezető megtörölte verítékes arcát.

Pék Mária nevetett. Vékony teremtés volt, alacsony növésű, hideg szemű, erős mellekkel. Ő viselt egyedül fekete selyemruhát, fehér gallérral, kézelővel, a Zöld Vadász kerthelyiségében. Három deci bort kért, savanyú kövidinkát. Azt mondta:

–Én soha nem izzadok, azért foltos a bőröm minden nyáron.

Megmutatta rövid nyakát Hábetlernek. Fejét oldalra hajtotta, s valóban látni lehetett halvány, fillérnyi foltokat a bőrén.

A lampionokon szárnyas bogarak koppantak. A hengerelt salak közepén virágoskert ült, esőt várt, együgyűen bámulta a táncolókat.

Hábetler letépett egy szegfűt, elhozta a lánynak. Aztán leült, és csöndesen, mértéktartóan, alig érezhető remegéssel a hangjában dicsérni kezdte őt.

Pék Mária fölemelte csontos arcát, szeme nagyra nyílt, lassan csillogni kezdett.

Hábetler János ezen az éjszakán nem mondta el az esti imádságot. Lefeküdt Európa hegy- és vízrajzi térképe alá, és azonnal elaludt.

Augusztus első vasárnapján találkoztak újra a vendéglő kerthelyiségében.

Komisz hőség volt. A hengerelt salakon verítékeztek a szabadnapos katonák, szédítették a lányokat, teli tüdőből énekeltek.

Pék Mária most is fekete selyemruhát viselt. Kezével az abroszt gyűrte, rövid lábával harangozott, a kerti szék ingerülten nyöszörgött alatta, a szegfű reszketett a haján. Három deci bort kért, savanyú kövidinkát. Állapotos – mondta és elpirult.

–Nem baj – felelte Hábetler. Aztán nem szólt semmit, bámulta a rézfúvósokat, majd meg a saját kezét, és idétlenül mosolygott.

Másnap reggel bekopogtatott dr. Mátyás Vilmos ajtaján. A százados úr halvány, távoli hangon azt mondta:

–Bejöhet mindenki.

Hábetler János megigazította zubbonyát, lenyomta a kilincset, és hunyorogva megállt a küszöbön. Az ablakokat elég sűrű függöny takarta, idő kellett, míg szeme megszokta a homályt.

A fizikaszertár legsötétebb és legmélyebb sarkában húzódott meg a százados. Itt nem volt bútor, csupán egy deszkapolc és azon egy rozsdás patikamérleg. A padlón ült, szelíd mosollyal, sokáig bámulta a rozsdás mérleget, majd így szólt:

–Gyere közel hozzám és hallgass! Elmondom neked a végrendeletem.

Lába mellett ezüst gyertyatartót, szétszórt kottákat, egy koszos zsebkendőt és egy fából készített furulyát őrzött.

Hábetler János elindult a homályos szobában, leült egy csonkig égett gyertya mellé, kezét a térdére helyezte, és várakozó kíváncsisággal a százados arcára nézett.

Szép arca volt. Férfias. Az erős csontokon még feszült a bőr, csak fátyolozott hangja és lustán mozduló szeme jelezte a predelírium pusztítását. Nem sok idő választotta el az utolsó állomástól. A pálinkától hallgatag lett, maga elé bámult, nedves orrát törülgette, és hangosan böfögött. De a bor puha mámorával még átkarolta, lemosta cserepes ajkáról a vigyort, vezette szelíden a hívogató árnyak felé. Ilyenkor nevetni is tudott, igaz, nagyon messziről, ilyenkor szeretett tűnődő mosollyal, mélabús hangon magasztosabb eszmékről beszélgetni.

Most összeterelte gondolatait a hűvös szertárban, szemén kigyúlt a régi fény, lesoványodott kezével fölemelte a fából készített furulyát. Reszketeg hangon, elég kellemetlen pátosszal így szólt:

–Lesz majd idő, mikor a háborúra nem emlékeznek már az emberek. Ügyes szatócsok banánt árulnak az utcán, elegáns asszonyok lovagolnak a Fasorban. Nem beszélnek többé a tengernyi vérről, az oktalan halálról. Nem fogja senki gyűlölni a németet ebben a szerencsétlen országban.

Sajnos, a százados úr nagyon meghatódott a két ezüst gyertyatartó között, félbeszakította mondókáját, bekövetkezett nála a beteges roham, utálatos hangon sírni kezdett, lusta szeméből sűrűn peregtek a könnyek, csontos kezével befedte az arcát. Arról beszélt, hogy ő egy leköpni való, szerencsétlen ember, felmarkolta a padlón heverő kottákat, és könyörgött, ne engedjék elveszni a szimfóniáját. Őrizzék meg, mert neki nincsen erre lehetősége, ő nemsokára Isten színe elé áll, és a szimfónia a tengernyi vért és az oktalan halált idézi örök emlékezetébe a magyarnak.

Hábetler nagyon megsajnálta a százados urat, igen ellágyult a szíve, elérzékenyült hangon fogadkozott, hogy ő szívesen megőrzi azokat a kottákat, hiszen nem kérnek kenyeret, elviszi magával Brügecsre, mert hazautazik. Házasodni készül, és tisztelettel tíz nap szabadságot kér.

Akkor dr. Mátyás megkereste a koszos zsebkendőt, lassan megnyugodott, s kérni kezdte, legyen vele elnéző, maga sem érti, miképpen hagyhatta el magát ennyire, úgy látszik, ez már a krízis, az ő napjai végérvényesen meg vannak számlálva.

Hábetler tisztelettudó hangon kijelentette, hogy a százados úr még sokáig fog élni, azonban – szerény véleménye szerint – a bor és a pálinka fogyasztását lehetőleg mellőzni kell.

Dr. Mátyás Vilmos nem válaszolt, elfordította a fejét, mert a szeme tele volt könnyel.

Két nappal később Hábetler elutazott, magával vitte a százados úr szimfóniáját és újdonsült feleségét, Pék Máriát.

A vonat korán reggel állt meg velük Felső-Akácon. Tizenkét kilométert gyalogoltak az alacsony ködben, mert Hábetler János nevelőszülei messze laktak a községtől, a falutól is, kint laktak a Brügecsben, egy nyárfaerdő szélén.

Brügecs viskóit mélyen vallásos, nehézeszű, katolikus emberek lakták. Igazán szorgalmasak és nevetnivalóan jámborak, így nem volt velük baj, hétköznap dolgoztak, vasárnap délután meg pengették a citerát. Ha eljött az ideje, otthagyták a nyárfaerdőt, és engedelmesen átköltöztek a sárga homokkal borított temetőbe

A derék és vallásos brügecsi parasztokról most elfeledkezett a Gondviselő, vagy ha nem, akkor éppolyan tanácstalanul szemlélte Forró Pál udvarán a halottat, mint a szedres lábú emberek.

Tekintettel a rekkenő hőségre, a zöld hátú legyek csapatára, a helyzet valóban nehéz volt és igen bonyolult. Szerda éjjel Forró Pál kilenc gyermeke közül a másfél esztendős Ádám rövid sikoltozás után elszegődött Isten mellé angyalkának. Ennek már négy napja, és Ádám még ott fekszik az udvaron, a sublód fiókjában, ami teljesen lehetetlen állapot, azt még a nehézeszű brügecsiek is tudták.

A derék brügecsi parasztok lelkét mély szánalom, őszinte segíteni akarás hatotta át, de pénzük nem volt. Végül is Nyári Pál úr küldött egy világoskék koporsót, fizetett öt koronát a beszentelésre, tizenöt krajcárt a lélekharang szavára, de akkor aztán váratlanul baj történt. A halottlátó megállt a kerítésnél, elhozta a hírt, a gyereket nem szabad kivinni a temetőbe, a sírhely körül, a vadszőlőbokrok alján, egészen a vizesárokig füstfúvó ördögök tanyáznak.

Ekkor a melegszívű brügecsi parasztok keresztet rajzoltak magukra, megértették, hogy számukra csúnya világ következik. Sopánkodni kezdtek, lármáztak, jajveszékeltek, óbégattak mind keservesebben, szívták az orrukat, egymást bámulták, és csodálkoztak, miképpen hagyhatja el magát ennyire az ember.

Ilyen szívet megindító, idétlen látvány fogadta Hábetler Jánost és feleségét, amikor előbukkantak a mozdulatlan kukoricatábla mögül, és megálltak bámulni Forró Pál udvarán a bibliai zűrzavart.

Pék Mária hamar tájékozódott. Gorombán, tiszteletet követelő hangon beszélt a rongyos népséggel, lökdöste őket, csontos öklével a hátukra csapott, aztán fekete ruhájában, magas sarkú, fekete cipőben, mint valami ismeretlen országból érkezett temetésrendező, megnézte a halottat, majd ideges hangon csöndet parancsolt. Azt mondta, hogy Ádám bomlani kezd, vigyék innen azonnal, földeljék el akárhol, a franc essen a füstfúvó ördögök szíve közepébe

De ez haszontalan beszéd volt, maga is belátta, megértette az emberek jajveszékeléséből. Egyrészt, mert a halottlátó asszony még sohasem tévedett, másrészt a temetőnek a vizesároktól beljebb eső területén ötven koronán alul nem bontanak sírt, ennyi pénz pedig nem volt még a brügecsi viskókban, és nem utolsósorban az is igazság, hogy Ádám nem pihenne nyugodtan a kősírok között, ahol csizmában alszanak a halottak, vert csipke szemfödél alatt.

Már veszve látszott minden remény, amikor Hábetler nevelőanyjának megváltó ötlete támadt, és lelkendező hangon így kiáltozott:

–Istenem, a fokhagyma! Hé, emberek! Emberek, szaladjatok a temetőbe, a királynő rajzoljon keresztet a sír körül meg a vadszőlőbokrok aljára, végig a vizesárokig!

Az emberek némán topogtak, a királynő sem mondott semmit, mindannyian Forró Pál arcát keresték a tekintetükkel. De Forró Pál hallgatott. És a felesége sem szólalt meg, nem biztatta az emberét, nem mozdult, csak nézte az ég vakító színét, és ömlött a veríték a homlokán.

Akkor Pék Mária haragosan belesuhintott karjával a levegőbe, fokhagymát kért, követelte, mutassák neki az utat, ő kimegy a temetőbe, és annyi keresztet rajzol, hogy még a görények is elmenekülnek ebből a bolond faluból.

A rózsafüzéres asszonyok összebújtak, tanácskozni kezdtek, körbefogták a királynőt, Pereces Borbálát, de Pereces Borbála sem tudta eldönteni, hatásos-e most, ilyenkor, a szőlő érése előtt, a fokhagymás ördögűzés. Ezért a rózsafüzéres asszonyok kívánságára elküldtek egy fürge lábú kislányt a halottlátó kunyhójába. A halottlátó azt üzente: a fokhagymázás csak december tizenharmadikán, Luca napján hasznos, az esztendő egyéb napján semmit sem ér.

A kétségbeejtő hír csupán Hábetler János nevelőanyjának hozott örömet.

A menye végett. A menye végett, akit ma lát először, akinek a nevét sem ismeri, aki vakmerő viselkedésével veszedelembe sodorná a Hábetler családot. Mert hát mit akar ez a némber? A kis Forró Ádámot előbb vagy utóbb eltemetik, a föld alá segíti a Gondviselő, ez mindenki számára nyilvánvaló, ehhez nem férhet kétség, nem fekhet itt kukacosodásig, ez olyan igaz, mint a Biblia. Mért szükséges hetvenkedni a füstfúvókkal? Nem egy házat emésztett már el a sárga lángú, olthatatlan tűz. Ki ne tudná részeges Csókos István esetét, aki halottak napján átvizelt a temető szögesdrótja fölött a tehetetlen sírokra. És még azon az éjszakán, zuhogó esőben égett porig a szekere, pontosan a kereszt előtt, ahol soha nem vette le a kalapját.

És Hábetler János nevelőanyjának igaza lett. Még ezen a napon Forró Ádámot engedelmesen eltemették a homokkal borított temetőben. A pap beszentelte a világoskék koporsót, latinul is beszélt, a lélekharang is szólt. Halkan, szégyenlősen, noha a tizenöt krajcárból haszna nem származott, a fura temetést nem ő rendezte, és az elkövetkezendő álmatlan éjszakát sem lehetett a számlájára írni.

Váratlanul került le a súlyos gond a brügecsi népség lelkéről.

A nyomasztó hír után a derék és jámbor brügecsi katolikusok végképp megértették, rajtuk már csak egyedül az imádság segít. A rózsafüzéres asszonyok a meleg homokra térdepeltek, fohászkodtak, könyörögtek az Egek Királyához meg Jézus Herceghez, ne hagyják magukra a szenvedőket, vezessék el a nyájat a Siralom Völgyéből csöndes, békés mezőkre, és Gábriel űzzön el a környékről minden ördögöt.

A nap az udvar közepét bámulta, szikrázó fényében két csendőr érkezett. Gyalog jöttek, igen komótosan, és annyi csöndet hoztak, hogy Forró Pálék udvarán mindenki hallotta az érett szeder szapora pufogását.

Barátságos csendőrök voltak, barnapiros arcukon nem látszott ellenséges szándék, jóindulatúan nézték az ijedt társaságot. A kapuban megálltak, levették a puskát, de nem tűzték fel a háromélű szuronyt, nem akartak senkit hasba szúrni, fölforgatni a kisfiú ravatalát, csak úgy szurony nélkül a csizmájukhoz állították.

Amint várható volt, a rózsafüzéres asszonyok kezdték az értelmetlen, hisztérikus tiltakozást. Látványos karlengetéssel, zajongással szaladtak a koporsóhoz, oltalmazóan körbefogták, jelezvén, hogy ők semmiképpen nem engedik Forró Ádám testét átadni az ördögnek.

Lehetetlenül, eszelősök módján viselkedtek. Pereces Borbála, a királynő, példamutatóan forgatta a szemét, olyan hangokat eresztett ki a fogatlan száján, hogy az udvaron tébláboló tyúkok rikácsolni kezdtek, verték maguk körül a port, mint a nyavalyatörősök.

Az emberek hátát kiverte a hideg libabőr, nagy ijedelmükben összevissza kiabáltak, fenyegetni kezdték a csendőröket. Némelyek Krajcsovics méltóságos úr nevét kiáltozták, mások Nyári Pál úrral fenyegetőztek, megint mások Wekerlével, néhányan pedig Gaál Mihály gazdát emlegették. Ezek valamivel halkabban és kevésbé hevesen tiltakoztak, mintha szégyellnék, hogy nekik csupán háromszáz holdas védelmező jutott. Nem remény, rémület fűtötte őket.

A csendőr nem tétovázhat. Az őrmester tapasztalt ember volt, megnézte a brügecsi férfiak arcát. Sorba vette mind, megfontoltan vitte tekintetét egyikről a másikra, kiválasztotta közülük a kútásó Vargha Gyuriét, mert annak olyan bitangul villogó szeme volt. Odament hozzá és pofon vágta.

Csönd lett. Pereces Borbála eltátotta barlangüres száját, a rózsafüzéres asszonyok abbahagyták a sikoltozást, nem is mozgolódtak.

Az őrmester arcán nem lehetett nyugtalanságot fölfedezni. Tenyerét nyújtóztatta, kíváncsi várakozással nézte a pofon ütött embert. A másik csendőr fiatal volt, idegesen kocogtatta a puska hasán a szíjtartó karikát.

Felső-Akácon vasárnapi misére hívták a katolikusokat. A nyárfaerdő mögül hallatszott a távoli harangszó. Kútásó Vargha Gyuri keresztet rajzolt a mellére, csuklójával letörölte száján a vért, és kiment az udvarról.

Brügecs viskóit nevetnivalóan jámbor emberek lakták. Amikor az őrmester rájuk kiabált, azt mondta nekik, fejezzék be a bolondozást, és takarodjanak haza, ők nem tiltakoztak. Készségesen bólogatni kezdtek, elismerték, hogy az őrmesternek igaza van.

És elindultak lassan, szótlanul.

Nem lett volna már szükség a további pofozásra. Azonban a másik csendőr nem bírt magával. A szálas, csontos, nagy homlokú legényt talán a virtus fűtötte. Talán fitogtatni akarta erejét, hetvenkedni a hatalmával, mozgatni izmait. Talán a gyávaság vadította meg, kútásó Vargha Gyuri ferde, szánalmas mosolya. Talán megijedt e rongyos, hallgatag, gondterhelt népségtől, ezt nem tudhatta senki ezen az elnémult udvaron, és ezt nem tudhatta ő maga sem. Valami érthetetlen haraggal pofozni kezdte őket, Pereces Borbála haját rángatta, Forró Pál térdébe rúgott.

E rúgásnak végképp nem volt semmi értelme. Sőt, ostobaság volt, mert később Forró Pál olyan lassan sántikált a temető felé vezető úton, olyan gyalázatos bicegéssel tolta a nyavalyás tragacsot, hogy az őrmestert a guta kerülgette. Ha pedig rákiabált, és a szerencsétlen flótás szaporázni kezdte a lépést, a koporsó minduntalan leesett a homokba. És így kellett gyalogolniuk három kilométert a döglesztő hőségben.

Pék Mária lehetetlen viselkedése miatt csak három napot töltött Brügecsen a fiatal házaspár. De ez is ronda három nap volt, szüntelen civakodás, csupán Hábetler János páratlan türelme mentette meg a fekete ruhás asszonykát az első veréstől, noha időnként alaposan viszketett a szakaszvezető tenyere.

A harmadik nap éjjelén elborult az idő, eltűnt a hold, a csillagok. Reggelre szél támadt. Megrémült a vidék. Zúgtak a fák, a kukoricás, a végtelen sorokba ültetett szőlő levelén remegett, foszforeszkált a kék permet. Messziről, északról hallatszott a sűrű nyárfaerdő haragos tiltakozása.