Stendhal

Vörös

és fekete

Fordította

Illés Endre

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet – Egy kisváros       6

Második fejezet – Egy polgármester       8

Harmadik fejezet – A szegények java       10

Negyedik fejezet – Apa és fia       13

Ötödik fejezet – Alkudozás

Hatodik fejezet – Szorongás

Hetedik fejezet – Választás és vonzódás

Nyolcadik fejezet – Kis események

Kilencedik fejezet – Falusi este

Tizedik fejezet – Bátorság és némi szerencse

Tizenegyedik fejezet – Egy másik este

Tizenkettedik fejezet – A látogatás

Tizenharmadik fejezet – Áttört harisnya

Tizennegyedik fejezet – Az angol olló

Tizenötödik fejezet – Kakaskukorékolás

Tizenhatodik fejezet – Másnap

Tizenhetedik fejezet – A polgármester-helyettes

Tizennyolcadik fejezet – A király Verrières-ben

Tizenkilencedik fejezet – Gondolkodni gyötrelem

Huszadik fejezet – Névtelen levelek

Huszonegyedik fejezet – Beszélgetés egy férjjel

Huszonkettedik fejezet – Így éltek 1830-ban

Huszonharmadik fejezet – Egy hivatalnok bánata

Huszonnegyedik fejezet – Egy nagyváros

Huszonötödik fejezet – A szeminárium

Huszonhatodik fejezet – Amit a gazdagok nem ismernek

Huszonhetedik fejezet – Az első élettapasztalat

Huszonnyolcadik fejezet – A körmenet

Huszonkilencedik fejezet – Az első előléptetés

Harmincadik fejezet – Egy becsvágyó ember

MÁSODIK RÉSZ

Első fejezet – Vidéki örömök

Második fejezet – Ismerkedés a nagyvilággal

Harmadik fejezet – Első lépések

Negyedik fejezet – A De La Mole-palota

Ötödik fejezet – Egy érzékeny fiatalember és egy vallásos arisztokrata hölgy

Hatodik fejezet – A beszédmodor

Hetedik fejezet – Köszvényroham

Nyolcadik fejezet – Az igazi kitüntetés

Kilencedik fejezet – A bál

Tizedik fejezet – Margit királyné

Tizenegyedik fejezet – Egy fiatal lány hatalma

Tizenkettedik fejezet – Új Danton?

Tizenharmadik fejezet – Az összeesküvés

Tizennegyedik fejezet – Egy fiatal lány gondolatai

Tizenötödik fejezet – Összeesküvés-e?

Tizenhatodik fejezet – Hajnali egy óra

Tizenhetedik fejezet – Egy régi kard

Tizennyolcadik fejezet – Kegyetlen percek

Tizenkilencedik fejezet – A vígopera

Huszadik fejezet – A japán váza

Huszonnegyedik fejezet – A titkos jelentés

Huszonkettedik fejezet – A vita

Huszonharmadik fejezet – A klérus, az egyházi birtok, a szabadság

Huszonnegyedik fejezet – Strasbourg

Huszonötödik fejezet – Az erény szolgálatában

Huszonhatodik fejezet – Erkölcsös szerelem

Huszonhetedik fejezet – Az egyház legjövedelmezőbb állásai

Huszonnyolcadik fejezet – Manon Lescaut

Huszonkilencedik fejezet – Unalom

Harmincadik fejezet – Egy páholy a vígoperában

Harmincegyedik fejezet – Meg kell félemlíteni!

Harminckettedik fejezet – A tigris

Harmincharmadik fejezet – A gyengeség pokla

Harmincnegyedik fejezet – Egy okos ember

Harmincötödik fejezet – A vihar

Harminchatodik fejezet – Szomorú részletek

Harminchetedik fejezet – A torony

Harmincnyolcadik fejezet – A mindenható ember

Harminckilencedik fejezet – Ravaszkodás

Negyvenedik fejezet – Nyugalom

Negyvenegyedik fejezet – Az ítélet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Első rész

Az igazságot,

a kíméletlen igazságot!

DANTON

Első fejezet

Egy kisváros

Tégy együvé ezreket, kevésbé rosszakat,

de a ketrec is komorabb.

HOBBES

Verrières nagyon csinos kisváros Franche-Comté tartományban. Piros cseréppel fedett, csúcsos tetejű, fehér házai egy domb oldalán ereszkednek alá, legenyhébb hajlatait is hatalmas gesztenyefák koronái élénkítik. A Doubs néhány száz lábnyira folyik az erődítés alatt, a várost még a spanyolok építették; a falak ma már romokban hevernek.

Északról magas hegy védi Verrières-t, a Jura egyik ága. A Verrán az első októberi fagyok idején az erdőborította csúcsok rögtön hóba takaróznak. A hegyről egy patak zúdul le, keresztülvág Verrières-en, s mielőtt belevetné magát a Doubsba, több fűrészmalmot tart mozgásban; nagyon egyszerű ipar, mégis bizonyos jómódot biztosít a lakosság nagyobb részének, amely inkább paraszti, mint polgári. De ezt a kisvárost mégsem a fűrészmalmok tették gazdaggá. Szövőgyáruk is van, s az úgynevezett mulhouse-i színesáruknak köszönhetik az általános jólétet, azt, hogy Verrières-ben Napóleon bukása óta jóformán mindegyik ház homlokzata megújult.

Amint valaki a városba ér, rögtön belekábul egy zajos és látszólag félelmetes gépezet csattogásába. Húsz súlyos kalapács zuhog alá oly dördüléssel, hogy a kövezet is megremeg: a kalapácsokat egy kerék emeli a magasba, a kereket a patak vize hajtja. Mindegyik kalapács több ezer szöget sajtol naponta. Fiatal, csinos lányok rakják a hatalmas kalapácsok alá a vasdarabkákat, amelyek pillanatok alatt szöggé válnak. Ez a keménynek tetsző munka is azok közé a meglepetések közé tartozik, amik akkor érik az utast, ha Svájcból Franciaországba igyekezve először kel át a hegyeken. És ha Verrières-be érve megkérdi, kié ez a szép szögsajtoló, amely megsüketíti a főutcai járókelőket, a Verrières-beliek vontatottan felelik:

–Hát a polgármester úré…

Bármilyen rövid időre áll meg az idegen Verrières-ben, a Doubs partjától a hegy tetejéig emelkedő főutcán egészen bizonyosan megpillant majd egy magas, elfoglaltnak látszó, fontoskodó férfit. Aki meglátja őt, rögtön meg is emeli előtte kalapját. Az ősz hajú férfi szürke ruhát visel. Több rendjele van, homloka magas, orrát sasorrnak nevezhetjük, arca jól formált: első pillantásra úgy érezzük, a polgármesteri méltóság azzal a kellemmel vegyül benne, ami némely negyvennyolc–ötven éves férfi tulajdona. De a párizsi látogatót hamarosan megzavarja a tekintet önelégültsége és elbizakodottsága, amihez bizonyos korlátoltság és szellemtelenség is társul. Végül megérzi, hogy ennek az embernek tehetsége csupán ennyi: pontosan behajtja, amivel neki tartoznak, s minél későbbre halasztja, amivel ő tartozik.

Ilyen ember De Rênal úr, Verrières polgármestere. Súlyos léptekkel halad át az utcán, belép az elöljáróság épületébe, és eltűnik az utas szeme elől. De ha látogatónk folytatja sétáját, száz lépéssel feljebb elég szép házat pillanthat meg, s a vaskerítés mögött csodálatos kertet. A távolban a burgundiai dombokig ér a tekintet, szemet gyönyörködtető látvány; kívánni sem lehet szebbet. Ez a panoráma kiemeli utasunkat abból a kicsinyes, anyagi érdekekkel fertőzött légkörből, amelyben már-már fulladozni kezdett.

Megtudhatja, hogy a ház De Rênal úré. Verrières polgármestere a folyóparton vert szögeknek köszönheti a faragott kövekből épült szép házat, amelyet különben nemrégiben fejeztek be. Azt mondják, a családja spanyol eredetű. Régi család, állítólag már jóval XIV. Lajos hódítása előtt telepedett itt meg.

De Rênal úr 1815 óta pirul azért, hogy iparos; 1815-ben lett polgármester. A Doubs felé ereszkedő kertjének egyes részeit teraszként kiszélesülő falak támasztják meg; ez a csodálatos kert is De Rênal úr fáradhatatlan kereskedelmi tevékenységének gyümölcse.

Ne higgye az olvasó, hogy Franciaországban is oly szép kerteket talál, amilyenek Németország ipari városait, Lipcsét, Frankfurtot, Nürnberget körülveszik. Franche-Comtéban minél több falat húzat fel valaki, minél magasabb kőgúlákat emeltet birtokán, a szomszédai annál jobban tisztelik. De Rênal úr falakkal zsúfolt kertjét ezenfelül még azért is csodálják, mert némely toldalékát méregdrágán vásárolta. Így az a fűrészmalom is, amelyik most elég furcsán helyezkedik el a Doubs partján, s a Verrièresbe érkező utasnak rögtön szemébe tűnik (a tető fölött magasba helyezett deszkán óriási betűk hirdetik a tulajdonos nevét: Sorel) – hat évvel ezelőtt még ott állt, ahol ma De Rênal úr kertjében a negyedik terasz pompázik.

Bár a polgármester tekintélyes, gőgös ember, mégis sok utánjárásba került, míg az öreg Sorelt, ezt a rideg, nyakas parasztot levette lábáról; súlyos aranyakkal kellett megfizetnie, hogy Sorel máshová helyezze üzemét. A malmot hajtó patakot, mely köztulajdon volt, más mederbe vezették; ezt Párizsban érte el De Rênal úr. Az engedélyt az 182*-i választások után jutalmul kapta.

Egy hold helyett négy holdat adott Sorelnek – ötszáz lépéssel lejjebb, a Doubs mentén. Ott sokkal jobban kereskedhetett fenyődeszkáival, de az öreg Sorel gazda – így nevezték, amióta meggazdagodott – türelmetlen és földre éhes szomszédjából még hatezer frankot is kipréselt.

A józanabb verrières-beliek persze gúnyosan bírálgatták ezt az üzletet. Körülbelül négy évvel ezelőtt, egy vasárnapi mise után, De Rênal úr ünnepi ruhájában kilépett a templomból; már messziről megpillantotta az öreg Sorelt, aki ott álldogált három fiával. Mosolyogva méregették őt. Mosolyuk kíméletlensége mindenről felvilágosította a polgármestert. Azóta tudja, hogy olcsóbb áron is megkaphatta volna a telket.

Ha Verrières-ben valaki tekintélyes polgár akar lenni, fontos, hogy sokat építkezzék; de semmi esetre se fogadjon el olaszos terveket, amilyeneket azok a kőművesek hoznak magukkal, akik tavasszal kelnek át a Jura szorosain, s Párizsba tartanak. Ilyenfajta újítás örökre a könnyelműség bélyegét sütné a meggondolatlan építkezőre, és mindenkorra elveszett embernek tartanák a bölcsek és mértékletesek, akik Franche-Comtéban a közvéleményt irányítják.

Ezek a bölcs férfiak félelmetes zsarnokok; s éppen az ő csúnya zsarnokságuk miatt érzi oly elviselhetetlennek a kisvárosi életet, aki valamikor Párizs nagy köztársaságában élt. A zsarnoki közvélemény – s milyen közvélemény! – a francia kisvárosokban éppoly ostoba, mint az Amerikai Egyesült Államokban.

Második fejezet

Egy polgármester

És a tekintély, uram, a tekintély! Az ostobák tisztelete, a gyerekek csodálata,a gazdagok irigykedése, a bölcsek megvetése –mindez semmi?

BARNAVE

De Rênal úrnak szerencséje volt, a városi sétány a domboldalon húzódott, százlábnyira a Doubs fölött. Ezt a sétányt végül is egy hatalmas támaszfallal kellett megerősíteni – az építkezés egyszerre megnövelte De Rênal úr polgármesteri tekintélyét. A domboldalról csodálatosan szép, festői kilátás nyílt. Az eső azonban minden tavasszal feldúlta a sétányt, vízmosásokat szántott belé, az utak járhatatlanná váltak. Mindez nagyon kellemetlen volt, s abba a boldogító kényszerűségbe sodorta De Rênal urat, hogy a polgármesteri tevékenységét húsz láb magas és harminc–negyven öl hosszú fallal tehette halhatatlanná.

A fal miatt háromszor is Párizsba kellett utaznia, mert az utolsó előtti belügyminiszter a verrières-i sétány halálos ellenségének bizonyult; ennek a falnak négy láb magas mellvédje is volt. És a verrières-beliek mintha csak dacolni akartak volna minden egykori és leendő miniszterrel, a mellvédet faragott kőkockákkal díszítették.

Hányszor álltam ezen a sétányon, párizsi estélyekre gondolva, miket előző éjszaka hagytam ott; nekitámaszkodtam a kékesszürke, szép nagy köveknek, tekintetem a Doubs völgyében járt. Odaát, a bal parton, öt-hat kisebb völgy ereszkedett a patak felé, a mély vájadékokban tisztán láttam a gyors csermelyeket. Zuhatagról zuhatagra szaladtak, majd beleszakadtak a Doubsba. A nap forrón tűz itt, a hegyek között; de amikor a legmagasabbról ömlik a fény, a merengő utast akkor is megvédik a sétány hatalmas platánjai. Gyors növekedésüket, kékes árnyalatú, szép zöldjüket annak a földtömegnek köszönhetik, amit De Rênal úr hordatott a nagy támaszfal mögé. A városi tanács ugyan ellenezte a sétány megnagyobbítását, ő mégis hatlábnyival kiszélesítette, s ezért megérdemli dicséretünket (bár a polgármester úr ultra, én meg liberális vagyok). Véleménye szerint a sétány bátran összehasonlítható Saint-Germain-en-Laye teraszaival, s ítéletét még Valenod úr, a verrières-i szegényház szerencsés igazgatója is osztotta.

Magam is csak azt rosszallhatom a Hűség Útján (mert hivatalosan így nevezik, s ezt a nevet tizenöt–húsz márványtáblán is olvashatjuk, a táblákért De Rênal úr külön érdemjelet kapott) – magam is csak azt a barbárságot rosszallhatom, hogy a hatósági emberek megnyesik, sőt szinte megcsonkítják a terebélyes platánokat. Alacsony, kerek és ellapított koronájuk így közönséges zöldségfélékre emlékeztet, pedig oly hatalmassá kellene fejlődniök, amilyen platánokat Angliában látunk. De a polgármester úr zsarnoki akarata évente kétszer könyörtelenül megnyirbáltatja a városka fáit. A helybeli liberálisok még azt is hozzáfűzik, persze némi túlzással, hogy amióta a levagdosott ágakat Maslon káplán viteti haza, a városi kertész ollója jóval nagyobb szigorúsággal nyes.

Ezt a fiatal papot néhány évvel ezelőtt azért küldték ide, hogy ellenőrizze Chélan abbét és a környék néhány más plébánosát. Egy öreg katona-sebész, aki az olaszországi hadseregben szolgált, majd Verrières-be vonult vissza, egyszer merészen felszólalt a gyönyörű fák rendszeres csonkítása ellen (a polgármester jakobinusnak és bonapartistának bélyegezte).

–Én az árnyékot szeretem – felelte ekkor De Rênal úr, hangsúlyában a nagyképűségnek azzal az árnyalatával, ami éppen helyénvaló, ha egy sebésszel beszélünk, aki a becsületrend tulajdonosa.

–Én az árnyékot szeretem, s azért nyesetem meg a fáimat, hogy árnyékot adjanak. Egy fának semmilyen más rendeltetése nem lehet! Hacsak hasznot nem hajt, mint például a diófa.

És most megcsíptük a döntő szót, melynek Verrières-ben mindent alárendelnek: haszon. Lakóinak háromnegyed része mindig a haszonra gondol.

Haszon – mindenkor ez az érv dönt a tetszetős kisvárosban. Az idetévedő idegent megejti az üde, mély völgyek szépsége: azt hiszi, hogy az idevalósiak is csak szerethetik a szépet, hiszen annyit emlegetik vidékük szépségét. Kétségtelenül büszkék is a tájra, amely idegeneket vonz Verrières-be, de csak azért büszkék, mert az idegenek pénze azután a fogadósokhoz vándorol, s azok adója a város haszna.

Egy szép őszi napon De Rênal úr karonfogva sétált feleségével a Hűség útján. De Rênalné figyelmesen hallgatta férje gondterhelt szavait, de tekintete közben nyugtalanul követte három kisfia mozdulatait. A legnagyobbik – tizenegy éves lehetett – gyakran a mellvédhez lépett, úgy látszott, rögtön felkapaszkodik rá. Ilyenkor lágyan elhangzott: – Adolphe! – s a gyerek azonnal lemondott becsvágyó tervéről. De Rênalné harmincéves lehetett, még szép volt.

–Ez a párizsi fiatalúr is megjárhatja! – folytatta De Rênal úr sértődötten, arca szokatlanul sápadt volt. – Vannak még barátaim az udvarnál…

Vidéki történettel kívánom olvasóimat szórakoztatni, több száz oldalas történettel, de mégsem lehetek olyan kegyetlen, hogy egy vidéki párbeszéd hosszadalmasságával és óvatoskodó sunyiságával is megkínozzam őket.

Az a párizsi fiatalember – bizonyos Appert nevű úr –, aki annyira felkeltette Verrières polgármesterének ellenszenvét, két nappal ezelőtt bejutott a verrières-i börtönbe, majd a szegényházba, sőt a kórházba is, amelynek ügyeit a polgármester és a kisváros gazdagabb birtokosai intézték önzetlenül.

–De hát mit árthat neked? – vetette közbe félénken De Rênalné. – Hiszen te olyan becsületes vagy, mindig a szegények javát akarod…

–Csak azért jött, hogy itt szaglásszon, és azután cikket firkáljon a baloldali lapokba!

–Nem is olvasod őket…

–De ilyen jakobinus cikkekről mégis fecsegnek! Törődni kell velük, megrabolják az időnket, megakadályoznak abban, hogy jót tegyünk. (Elhangzott nyilatkozat. / Stendhal jegyzete) Nem! Ezt soha nem bocsátom meg Chélannak.

Harmadik fejezet

A szegények java

Egy tiszta lelkű és igaz falusi plébános maga a Gondviselés.

FLEURY

A verrières-i plébánosról tudnunk kell, hogy nyolcvanéves öregúr, de az éles hegyi levegő acélossá edzette egészségét és jellemét, s még azt is tudnunk kell róla, hogy bármikor beléphet a börtönbe, a kórházba és a szegényházba. Pontosan hajnali hatkor érkezett meg Appert úr a tetszetős kisvárosba, s a plébánosnak címzett ajánlólevelet hozott magával Párizsból. Azonnal a lelkészi hivatalba sietett.

Chélan abbé elolvasta a levelet, melyet de La Mole márki, Franciaország pairje, a vidék leggazdagabb földesura írt neki, majd elgondolkozott.

–Öreg vagyok, szeretnek is… – mondta halkan – nem… talán mégsem merik megtenni…

Öreg volt, de tekintetében hirtelen lelkes tűz lobbant fel, a megelégedettség tüze, amely nemes és kissé veszedelmes elhatározásainkat kíséri – párizsi vendégéhez fordult:

–Jöjjön velem, uram. De bármit lát is, a börtönőr és főként a szegényházi felügyelők előtt ne tegyen semmilyen megjegyzést.

Appert úr megértette, hogy a plébános derék ember, követte a becsületes férfit, s megtekintette a börtönt, a kórházat, a szegényházat; sok mindent kérdezett, s bár elég furcsa válaszokat hallott, egyetlen bíráló szót sem mondott.

Körútjuk órákig tartott. Közben a plébános meghívta Appert urat ebédre is, de a fiatalember elhárította magától a megtiszteltetést, nem akarta jólelkű vezetőjét még nagyobb bajba keverni, azt mondta, sürgős leveleket kell írnia. Három óra tájt fejezték be látogatásukat a szegényházban, azután visszatértek a börtönhöz. A hat láb magas, görbe lábú fogházőr, aki valóságos óriás volt, a kapuban állt, s durva vonásait visszataszítóvá torzította a rémület.

–Ó, tisztelendő úr – kezdte, amint meglátta őket –, nem Appert urat vezeti ide?

–Miért kérdi?

–Tegnap szigorú parancsot kaptam a prefektus úrtól, hogy Appert urat nem szabad a börtönbe beengedni. Lovas küldönc hozta a parancsot, egész éjjel vágtatott vele.

–Vegye tudomásul, Noiroud, hogy vendégem csakugyan Appert úr. De ugye, azt is tudja, hogy én bármikor beléphetek a börtönbe, beléphetek nappal vagy éjszaka, s azt hozhatom magammal, akit akarok.

–Így van, tisztelendő uram – felelte halkan a börtönőr, s fejét lehajtotta, mint egy bulldog, ha kelletlenül visszahúzódik a bot elől. – Csakhogy nekem feleségem és gyermekem van. Ha feljelentenek, akkor engem kitesznek innét. És én a fizetésemből élek, csak abból!

–Én is sajnálnám, ha elveszteném az állásomat – felelte a derék öregúr megindultan.

–Ó, az nagy különbség! – vágott közbe a börtönőr. – Mindenki tudja, hogy a tisztelendő úrnak szép birtoka van, évente nyolcszáz livre jövedelme…

Ennyi történt; s két nap óta mindenki erről tárgyalt, továbbadták, húszféleképpen színezték a híreket; Verrières gyűlölködő indulatokban fortyogott. De Rênal úr is a látogatásról s fejleményeiről beszélt feleségével. Aznap reggel Valenod-val, a szegényház igazgatójával felkereste a plébánost, s felháborodva felelősségre vonta. Chélan abbé megérezte szavaik súlyát; mellette nem állt senki.

–Rendben van, uraim! Ezen a környéken én leszek a harmadik plébános, akit nyolcvanéves korában elmozdítanak! Ötvenhat éve élek itt, Verrières-ben, jóformán mindenkit én kereszteltem. Kis mezőváros volt, amikor idekerültem. És ma naponta esketek fiatalokat, akiknek nagyszüleit is én adtam össze. Verrières a családom. Mégis, amikor megláttam az idegent, így szóltam magamhoz: „Lehet, hogy ez a párizsi fiatalember liberális – sajnos, elég sokan vannak! –, de mit árthat a szegényeinknek vagy a raboknak?”

De Rênal úr s különösen Valenod úr, a szegényházi igazgató szemrehányásai egyre súlyosabbak lettek; az öreg pap ekkor remegő hangon felkiáltott:

–Hát jó, uraim, dobjanak ki! Én azért mégis itt maradok! Önök tudják, hogy negyvennyolc évvel ezelőtt kis darab földet örököltem, nyolcszáz livre-et jövedelmez; megélek belőle. Plébánosi fizetésemből úgysem takarítottam meg semmit, s talán attól sem ijedek meg, ha állásomat elveszik tőlem…

De Rênal úr nagyon jól élt a feleségével; de most, hogy nem tudott válaszolni az asszony félénken megismételt ellenvetésére: „De hát valóban, mit árthat ez a párizsi fiatalember a raboknak?” – már-már komolyan megharagudott. Ekkor azonban az asszony felkiáltott. A középső fiú felmászott a falra, és a mellvéden szaladgált, a húszlábnyi mélységben sorakozó szőlőtőkék fölött. Félt, hogy megijeszti a fiát, s a gyerek lezuhan a falról, ezért nem is mert rákiáltani. A fiú boldogan élvezte merészségét, de amikor végre anyjára pillantott, és látta, hogy az milyen sápadt, azonnal leugrott a sétányra, s hozzászaladt. Jól megszidták.

Ez az apróság más irányba terelte beszélgetésüket.

–Okvetlenül felfogadom Sorelt, az ács fiát – mondta ekkor De Rênal úr. – Ő majd vigyáz a gyerekekre, ezek a kölykök már nagyon haszontalanok. Ez a fiatal Sorel pap vagy ilyesféle, jó latinista, jó nevelője lesz a gyerekeknek. Kemény jellem, mondja a plébános. Háromszáz frankot adok neki és ellátást. Kissé félek az erkölcsi felfogásától, hiszen annak a becsületrendes, vén sebésznek volt a kedvence, aki Soreléknál lakott. Azt mondta, hogy a rokonuk. Valószínűleg a liberálisok titkosügynöke volt; ő maga persze azt bizonygatta, hogy az asztmája miatt vonult ide, a mi hegyi levegőnkkel gyógyítja betegségét… de hát ez egyáltalán nem biztos. Részt vett Bonaparte olaszországi hadjárataiban, sőt azt is mondják, hogy annak idején a császárság ellen szavazott. A Sorel gyereket ez a liberális tanította latinra, a könyveit is ráhagyta. Bevallom, sohasem gondoltam volna arra, hogy a fűrészmalmos ács fiát gyerekeink mellé fogadjam, de az abbétól (éppen mielőtt örökre összevesztünk) azt hallottam, hogy ez a Sorel már három éve teológiai tanulmányokkal foglalkozik. Szeminarista akar lenni… Úgy látszik, mégsem liberális, csak latinista.

–Ez a megoldás más szempontból is kitűnő – folytatta De Rênal úr, s mint egy diplomata tekintett feleségére. – Amióta Valenod megvette kocsija elé azt a két szép normandiai lovat, nem lehet vele bírni! De a gyermekeit mégsem nevelő kíséri!

–Még elhalászhatja előlünk Sorelt…

–Tehát helyesled a tervemet? – kérdezte De Rênal úr, s mosolyogva nyugtázta az asszony kitűnő megjegyzését. – Jó! Hát elhatároztuk!

–Istenem, milyen gyorsan határozol te, drágám!

–Mert gerinces vagyok! Erről az abbé is meggyőződhetett. Nem, ne csaljuk magunkat, liberálisok vesznek körül. Ezek a vásznasok mind irigykednek rám, ez így van! Néhányan közülük kezdenek meggazdagodni, azt akarom, hogy lássák, amint a De Rênal gyerekeket nevelő viszi sétálni. Ez hatni fog! Nagyapám gyakran beszélt arról, hogy gyerekkorában neki is volt nevelője. Ha száz ezüstömbe kerül is… elkerülhetetlen áldozat, a rangunkért hozzuk!

A hirtelen elhatározás elgondolkoztatta De Rênalnét. Magas, jó alakú nő volt, a megye szépsége, így nevezték. Párizsi szemmel tekintve megjelenése egyszerű és fiatalos; természetesség, grácia, ártatlanság és élénkség jellemezte, s mindez édes, érzéki gyönyörűséget ígért. De ha az asszony tudta volna, hogy milyen hatást kelt, mélyen elpirul. Nem ismerte a kacérságot és a szenvelgést. Azt beszélték, hogy régebben Valenod, a szegényház gazdag igazgatója udvarolt neki, sikertelenül; s azóta még jobban tisztelték, mert ez a Valenod jól megtermett, széles vállú, piros arcú és tömött, fekete hajú férfi volt, azok közé a duhaj, szemtelen és lármás alakok közé tartozott, akiket vidéken szép férfiaknak neveznek.

A nagyon félénk, látszólag tétova De Rênalnét különösen Valenod örökös hadonászása és fel-felcsattanó hangja sértette. De Rênalné sohasem vegyült el a verrières-i vidám szórakozásokba, s ezért azt híresztelték róla, hogy büszke a származására. Pedig ilyesmi eszébe sem jutott; csak elégedetten megállapította, hogy a kisvárosiak ritkábban keresik fel. Nem titkoljuk: a verrières-beli hölgyek butának tartották őt, mert egyáltalában nem tudott férjével ravaszkodni, és elszalasztotta a legkitűnőbb alkalmakat is, amikor Párizsban vagy Besançonban gyönyörű kalapokat vásároltathatott volna magának De Rênal úrral. Ha hagyták egyedül bolyongani szép kertjében, semmi nem hiányzott neki.

Gyanútlan lélek volt; még addig sem jutott el, hogy véleményt formáljon férjéről, és bevallja önmagának: unja őt. Ha nem is gondolt rá, feltételezte, hogy férj és feleség között nincs gyöngédebb kapcsolat. Akkor szerette legjobban De Rênalt, amikor a férfi a gyerekek jövőjét tervezgette: az elsőt a hadseregnek, a másodikat a hivatalnak, a harmadikat a templomnak szánta. Mindent összevetve, úgy látta: De Rênal még mindig sokkal kevésbé unalmas, mint azok a férfiak, akiket ismert.

Józan hitvesi ítélet volt. Verrières polgármestere fél tucat, nagybátyjától örökölt, vidám történetnek köszönhette, hogy szellemes és főként jó modorú embernek tartották. Az öreg De Rênal kapitány a forradalom előtt az orléans-i herceg gyalogezredében szolgált, s ha Párizsban járt, megnyíltak előtte a herceg szalonjai. Ott látta de Montessonnét, a híres madame De Genlis-t, Ducrest márkit, aki a Palais-Royal átalakítási munkálatait irányította. Ezek a hírességek minduntalan felbukkantak De Rênal úr apró elbeszéléseiben. De lassan-lassan mindjobban fárasztotta a választékos történetek felelevenítése, s egy idő óta az orléans-i házhoz fűződő anekdotákat csak igazán ünnepi percekben vette elő. S mert egyébként nagyon udvarias volt – kivéve ha pénzről beszéltek –, joggal tekintették Verrières legarisztokratikusabb személyiségének.

Negyedik fejezet

Apa és fia

S ha így történik, Az én hibám?

MACHIAVELLI

„A feleségem határozottan okos nő! – állapította meg másnap reggel hatkor Verrières polgármestere, amint az öreg Sorel fűrészmalma felé tartott. – A nevelő az én ötletem volt; de arra már nem gondoltam, ha nem szerződtetem gyorsan a kis Sorel abbét, aki állítólag úgy beszél latinul, mint egy angyal, a szegényház igazgatójának, ennek a nyughatatlan alaknak ugyanez az ötlete támadhat, s még elcsípi előlem… Milyen öntelten beszélne azután a gyerekei nevelőjéről!… Vajon ha nálunk nevelősködik, kitart-e szemináriumi terve mellett?”

Még akkor is erre gondolt, amikor távolról egy parasztot pillantott meg. A paraszt legalább hat láb magas volt, s már ilyenkor, kora reggel, teljesen belemerült munkájába. A Doubs partján, a vontatóúton fahasábok hevertek, ezeket méregette, hogy milyen hosszúak. A paraszton meglátszott, hogy nem nagyon örül a polgármesternek, a hasábok eltorlaszolták az utat, a tilos területen feküdtek.

Az öreg Sorelt – mert ő volt az – nagyon meglepte és határozottan kielégítette a polgármester váratlan ajánlata. Mégis rosszkedvűen és közömbösen hallgatta De Rênal urat, ezek a hegyilakók jól tudják mohóságukat és ravaszságukat elpalástolni. Rabszolgasorban éltek a spanyol uralom alatt; arcuk ma is olyan merev, amilyen az egyiptomi páriáké lehetett.

Az öreg Sorel eleinte nem is mondott mást, csak hosszan ismételgette a tiszteletadás ismert formuláit, s ezeket az üres szavakat ügyefogyott mosollyal kísérte; mosolya azonban elárulta hamisságát és vele született ravaszságát. Közben lázas igyekezettel próbálta megfejteni a titkot: miért is fogadja házába egy tekintélyes úr ezt a semmirevaló kölyköt? Mindig elégedetlen volt Juliennel – és a polgármester éppen érte kínálja ezt a váratlan összeget? Évente háromszáz frank és teljes ellátás, s talán még ruhával is megtoldja a bért! Ruhát is kap? Az öreg elég fürge volt, s rögtön lecsapott a ruhára, De Rênal úr pedig hamarosan megadta.

Ez a határozottság meglepte a polgármestert. „Nem, Sorelt nem verte fejbe az ajánlatom, pedig ez lett volna a természetes! – töprengett magában. – Tehát már másfelől is megkörnyékezték. Ki tehette volna, ha nem Valenod?” De hiába sürgette az öreget, hogy azon nyomban állapodjanak meg, a csökönyös paraszt makacsul húzódott. Előbb – így mondta – a fiával is megbeszéli; mintha bizony vidéken egy gazdag apa valóban kíváncsi volna a fia véleményére, különösen olyan fiúéra, akinek semmije sincs.

Egy pajta a folyóparton – ilyenek errefelé a fűrészmalmok. A tető gerendaváza négy nagy faoszlopra támaszkodik; a pajta közepén nyolc–tíz lábnyi magasságban a fűrész emelkedik és süllyed. A fatörzseket egyszerű gépezet tolja a fűrész elé. Alul a patak egy kerékbe kap, megforgatja, a kerék mozgásba hozza a kettős gépezetet: a fűrészt s a továbbítót, mely a fatörzseket lassan a fűrészhez tolja, és deszkákra hasogatja.

Amint az öreg Sorel a fűrészmalma felé közeledett, harsányan szólította Julient, de szavára senki nem felelt. Csak idősebb fiait látta, akik valósággal óriások voltak; súlyos fejszével éppen négyszögletesre vágták a fenyőtörzseket, ezeket azután a fűrészhez szállították. Gondosan vigyázva, hogy ne vétsék el a fára rajzolt fekete vonalat: baltacsapásaik hatalmas forgácsokat hasítottak le. Munkájukba merülve ők sem hallották apjuk kiáltozását. Sorel a malom felé ment, belépett, de hiába kereste Julient a fűrész mellett, akinek ott kellett volna lennie. Végül a magasban pillantotta meg, az egyik gerendán, lovagló ülésben. Ahelyett, hogy a fűrész munkájára figyelmesen ügyelt volna, Julien olvasott. Az öreg Sorelt semmi nem izgatta ennyire; már-már megbocsátotta Julien vézna testét, amely rögtön kidőlt, ha nehezebb munkára került sor; megbocsátotta, hogy annyira különbözik bátyjaitól; de azt az olvasási hóbortot gyűlölte. Ő maga a betűket sem ismerte.

Kétszer-háromszor is rákiáltott a fiúra; hiába. Julien belemerült könyvébe, mohósága még a fűrész lármájánál is nagyobb volt: nem hallotta meg apja rettenetes hangját. Végül az öreg fürgén a fűrészhez készített fatörzsre ugrott, onnan a keresztgerendára, mely a tetőt tartotta. Erős ütéssel a patakba röpítette Julien könyvét, s a második hasonlóan erős ütéstől a fiú elvesztette egyensúlyát. A csapás a feje búbját érte. Tizenkét–tizenöt lábnyi magasságból majdnem a fűrész emelőrúdjai közé zuhant, s ezek rögtön összetörik, ha az öreg a baljával meg nem ragadja.

–Lusta disznó! Hát mindig ezeket az átkozott könyveket olvasod, amikor a fűrészre kellene vigyáznod? Olvasd őket este, amikor a papnál lopod az időd! Bánom is én, mit csinálsz akkor!

Julien elszédült az ütéstől, a vére is kiserkedt, így lépett munkahelyére; a fűrészhez. Szeme könnyes volt; de az ütésnél is jobban sajgott, hogy elvesztette imádott könyvét.

–Gyere le, te barom! Beszélni akarok veled! – A gép lármájától a fiú ezt a parancsot sem hallotta. Apja, aki közben lemászott, nem akart ismét felkapaszkodni a fűrészhez, felragadott hát egy hosszú dióverő rudat, és a fiú vállára csapott. Amikor Julien a földre ért, az öreg Sorel durván megrázta, majd előrelódította a lakóház felé. „Isten tudja, mit tesz velem” – szorongott a fiú. Útközben szomorúan a patak felé sandított, amely elnyelte könyvét. Valamennyi közül ez volt a legkedvesebb, a Szent Ilona-i Napló.

Arca kipirult, szemét lesütötte. Tizennyolc–tizenkilenc éves lehetett, még kamasz. Gyöngének látszott, arcvonásai szabálytalanok, de finomak, orra hajlott. Nagy, fekete szeme, mely nyugodt pillanatokban gondolkodó és lelkes volt, most vad gyűlölettel lángolt. Sötét gesztenyeszín haja mélyen benőtte koponyáját, s csak keskeny homlokot hagyott szabadon; ez a haj a harag pillanataiban gonosszá rajzolta vonásait. Sokfélék az emberi arcok. Juliené megragadó erővel fejezte ki egyéniségét. Karcsú, arányos termete inkább könnyedségre, mint erőre vallott. Már kisgyerek korában olyan tűnődő és sápadt volt, hogy apja sokáig azt hitte, nem is marad életben: s ha mégis megmarad, csak a család terhe lesz. Odahaza mindenki megvetette, ő pedig gyűlölte testvéreit, gyűlölte apját. A vasárnapi, főtéri játékokban mindig megverték.

Csinos megjelenésének köszönhette, hogy egy év óta a fiatal lányok barátságosabban szóltak hozzá. De véznasága miatt mégis mindenki lenézte, és Julien imádta az öreg tábori sebészt, aki egy ízben olyan bátran szóvá tette a megnyirbált platánok ügyét.

A sebész néha napszámbért fizetett az öreg Sorelnek, hogy a fiút magánál tarthassa; ezalatt latinra meg történelemre tanította őt. Arra, amennyit ő ismert a történelemből: az 1796-i olasz hadjáratra. Amikor meghalt, Julienre hagyta a becsületrend keresztjét, valamint csekélyebb összeget a nyugdíjából, s a könyveit, körülbelül harminc–negyven kötetet. A legbecsesebbet dobták most a patakba; abba a patakba, amelyet De Rênal úr kedvéért annak idején új mederbe vezettek.

Amint beléptek a házba, apja hatalmas markával vállon ragadta Julient; a fiú megremegett, és már előre érezte a pofonokat.

–Ne hazudj! – ordította durván a fülébe az öreg paraszt. Maga felé fordította, ahogyan a gyerek fordít meg egy ólomkatonát; Julien nagy, könnybe borult, fekete szeme az öreg ács apró, szürke, gonosz szemét látta maga előtt: mintha a fiú lelkében akart volna olvasni.