Zene

Magyar írók novellái

NORAN LIBRO

Tartalom

Előszó       4

Krúdy Gyula: Koncert       5

Vízizene

Csáth Géza: Tavaszok

Karinthy Frigyes: A hegedű

Kosztolányi Dezső : Kintornás

Karinthy Frigyes: Énekelni tanulok

Muzsikusok

Kosztolányi Dezső: Gyű…!

Csáth Géza: A fagottista

Krúdy Gyula: Pesten lakott egy fuvolás

Csáth Géza: A IX. szimfónia

Kosztolányi Dezső: A cseh trombitás

Csáth Géza: Muzsikusok

Kosztolányi Dezső: Kardalosnő

A városi zenészek

Lovik Károly: A városi zenészek

Cholnoky László: Megjöttek a dudások

Szini Gyula: A brácsás

Krúdy Gyula: A fuvolás története

Szonáta pathetique

Csáth Géza: Szonáta pathetique

Krúdy Gyula: Éji zene

A magány

Kosztolányi Dezső: Skála

Csáth Géza: Tavaszi ouverture

Somlyó Zoltán: A koncert

ELŐSZÓ

Közhelyszámba megy, hogy a zenéről érdemben írni majdnem lehetetlenség. A muzsika tulajdonképpen ott kezdődik, ahol a szó hatalma véget ér – mondhatnók nagyképűen mi, zenészek, akik értelemszerűen az egyik oldal elkötelezettjeiként tevékenykednek. Való igaz: Debussy operájának második felvonásában három ütem alatt több információt kapunk a világhoz való viszonyáról, adott  helyzetben való viselkedésük törvényszerűségeiről, mint a művet időről időre magyarázni próbáló esztéták népes csapatának száz, ezer oldalakra rúgó írásaiból. Éppen ezért nem meglepő, hogy az igazán nagy írók meg sem kísérlik szavakkal le- vagy körülírni a zeneműveket, ellenben annál többet szólnak rólunk, nyomorultakról, akik több kevesebb sikerrel igyekeznek szóba elegyedni elmúlt korokkal, megfejteni a megfejthetetlent, átadni valamikori vajúdások eredményét, remélni, hogy ha csekély mértékben is, de hozzájárulnak a zeneművészet kanonikus rendjének fönntartásához.

Rólunk, muzsikusokról szól tehát ez a néhány írás, és valljuk be őszintén: magunkra ismerünk. Mi vagyunk Doromby, Talpa Kázmér, bennünk él a kintornás reménytelen méltósága; ha akarunk, bármikor találkozhatunk a hangversenyrendező végső soron nevetséges pökhendiségével, s egy kicsit naponta meghalunk, mint amolyan semmirekellő városi zenészek, akik ismerjük a muzsika hatalmát, mégsem bírunk saját földhözragadtságunkkal. Talán majd máskor, egy új életben, egy jobb világban, amikor végre érdemes…

Kocsis Zoltán

KRÚDY GYULA: KONCERT

Tíz óra, este, márciusban, és Szent Terézia temploma körül enyhe tavaszest, amikor a költők a nyitott erkélyen üldögélnek, sikerekre és tizenhat éves leányokra gondolnak; fenn, a magasban, a templom tornyai körül bizonyára már vándorló fehér lelkecskék tudakolják az utat a nagybajuszú órától, Magyarország felé, akik ibolyák, jácintok, rezedák óhajtanak lenni a messzi kertekben; vándorbotjára támaszkodva áll a szomorúság, ő fűzfának,ciprusnak szegődött el ez esztendőre, midőn a tavaszi cselédséget szegődtették… drága kis lelkek azt tudakolják a toronytól, hogy messze van-e ide az a rét, ahol ők lepkék lesznek az idén. Lenn, az utcák mélyében emberek, nők felsóhajtanak:

–Az első tavaszi este.

A Király utcán a főhercegné gépkocsija siet – mint Bécsben igyekeznek hazafelé a Habsburg hölgyek, midőn az opera színpadán meghal a tenorista –, hányszor mentem gondolatban velük a palotájukba, a Burgba a képzeletbeli szomszédságban jól elzárt hintajukba: mit gondolnak, mit éreznek, valóban észrevették-e a gazdag polgárasszonyok új ruháit, a gyémántokat, a briliánsokat, Hatvany Lili fejdíszét, a főhadnagyot, a tenort és mit gondolnak a szerkesztőről, aki feláll a nézőtéren, az ábrándos karnagyról, a nagybőgősről, látják-e Wiesendorf Henriket fagottja mellett és vajon tudják-e, hogy a pártér utolsó sorában ül egy pesti hírlapíró, aki égő szemmel lesi őket?… A gépkocsi hátulján a főhercegi koronát világítja a lámpás, elöl spanyol udvari divat szerint öltözött inas… otthon, a palotában, csendesen terítenek már a vacsorához s holnap korai felkelés a kórházlátogatás miatt, az éjjeliszekrényen tán Heine kiskönyve fekszik és álmodozó sóhajjal alusznak el a gyertyák és csillárok a házban.

…A hercegi automobil eltűnik az Andrássy út irányában, a rímkovács egyedül bandukol tovább a Király utcán, míg a Zeneakadémia előtt kocsik gyülekezete, lámpások fénye, emberek sokadalma megállítja. Itt ma koncert volt és innen távozott a főhercegasszony elsőnek, mint születésénél fogva ez joga. Most a közönség igyekszik lefelé a lépcsőkön; a tunya kocsisok, unatkozó rendőrök, dologtalan várakozók már mind helyükön állanak, az előcsarnok lámpásai ragyognak, s a nagyvilágot, a mindenható zenét, párizsi nők álmát, New York-i milliomosnék vágyódását, félszeg vagy félbolond muzsikusok csodálatos sikerét, a harmóniás lelkeknek különös zenéjét érezni e percben a tavaszest enyhe légkörében, amint az emberek lefelé lépkednek a lépcsőkön és kinyíló ajtókon át, az elhangzott zenélés különös mámora árad, mintha az estvére megidézett fekete kis kottajegyek elvégezvén szereplésüket, egy muzsikus télikabátja alá bújnának, vagy a magosba törekszenek vissza és elhelyezkednek a telefondrótokon, mint a vándorfecskék.

Fiatal nők jönnek, fehér kabátban, selyemcipőben, igen olaszosan megfésülködve – ó, talán már korai délután óta készültek a koncertre! –, de a szemük, az arcuk, a lelkük most egészen más, mint néhány órával előbb volt.

Vajon mit gondoltak, míg odabent a csillár alatt a zene zengett és a hangverseny-mester frakkja rejtélyesen mutatkozott?

A borpiros és andalgó fehér s fekete selymek alatt járó-kelő, rohamozó gondolatok, érzések, elképzelések vajon merre ragadták a szíveket, amelyek máskor az élet hétköznapiasságával aggodalmasan foglakoznak?

Mennyien állhatnak a lelkek kis színpadán ez estén, míg a zongorás Schumann érzéseit verte a billentyűkön, akiket a koncert női hallgatósága látott csupán a szívén, az elérzékenyülésén, a bánatán, vagy a boldogságán át, mint egy láthatatlan gukkeron?

A selyemcipőcskék eltakarták az ideges lábakat, a jó nevelés a hangos örömet vagy szomorúságot, a selyem a kebleknek emelkedését! És mégis mennyi ismeretlen figura, történet, kép játszódott le ma este a sok száz színpadocskán – hisz minden fiatalnőnek külön kis színháza van, ahonnan érez, a múlt vagy holnap jeleneteit nézi. Mindenütt más, jó vagy rossz színészek játsszák szerepeiket. A súgó sohasem részeg, a karnagy nincs haragban a kisbőgőssel, mindenki úgy énekel, amint a szívünkben őt érezzük. Ki tudhatná, hogy ki fújta Caruso szólamát ama kis barnánál vagy szőkénél, aki felhevülten, zenétől, társaságtól, kivilágított estétől megzavarodottan a gondos édesanya karjába kapaszkodik?

Szakállas és borotvált arcú muzsikusok – a zenészeket valahogy meg lehet ismerni a szemükről, a járásukról – sietnek ki a mellékkapun. Némelyik hegedűtokot visz a kezében. Viszi haza az est élményeit, s otthon talán magánosságában eljátssza érzelmeit. Repkedő hajú, lázasszemű ifjú nők, elgondolkozott asszonyok, nyugtalanná tett idősebb hölgyek különös zajgása, sietése, lépéseinek koppanása, felsóhajtása, mozgása, szinte muzsikusi illata keveredik a tavaszéj levegőjébe. A szívek ma éjjel tovább virrasztanak, többet dolgoznak, és a szemek nyitva maradnak némely leányszobákban, és a sötétségbe figyelnek. – Csak a hivatásos zenészek mennek sört vagy bort inni, mint az artisták, ha leszállottak a trapézról. Néha kivesznek egy kis feketefejű kottajelet a zsebükből, ez hiányzott ma este a hangversenyterem dobogójáról s örvendenek, hogy megtalálták.

A családi batárok, gépkocsik megtelnek ifjú nőkkel, a szájukból, a hajukból régen elhalt muzsikusok sírján termett virágillat szálldos, az anyák hátrahajtják fejüket és egy régi csellistára gondolnak. Szürke hajú, sovány zenetanár mendegél az úton és magában a taktust veri, mint az élclapokban.

A palota lámpásai elalusznak és egy vörös sapkás tűzoltó unottan nézi végig az elcsendesedett utcát az üvegajtók mögül. – Úgy hallom, Dohnányi zongorázott este.

1916