BAJKAY ÉVA

ZICHY

MIHÁLY

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

Zichy Mihály

A festő életrajza

Irodalom

Zichy Mihály

(1827–1906)

Zichy Mihály a tekintélyes Zichy család köznemesi ágából származott. A Somogy megyei Zalán született, ahol a történelem különös kegyelméből ma is áll a hangulatos Zichy-kúria, a később hozzá épült műteremmel együtt. A világot járt festő is ide hozta haza Szentpétervárról családját, és legutóbb, a rendszerváltás után ide tért vissza Amerikából dédunokája, Csicsery-Rónay István. Az ő aktivitása napjainkban nagyban hozzájárul a régi bútorokkal, dísztárgyakkal, fegyverekkel, kuriózumokkal, hatalmas könyvtárral és a Magyar Nemzeti Galéria letétjeként nagyméretű képekkel berendezett Zichy Mihály Emlékmúzeum gazdagításához és népszerűsítéséhez.

Zichy Mihály Zaláról, pontosabban a közeli Tabról először Veszprémbe, majd a pesti Piarista Gimnáziumba ment tanulni. Az 1840-es években Pesten a reformkor egyre mozgalmasabb időszakának lehetett tanúja (Befejezetlen önarckép). Ekkor épült a Nemzeti Múzeum, s ekkor nyíltak az első képkiállítások is. Képzőművészeti akadémiánk még nem volt, így a fiatalember az olasz származású Marastoni Jakabnál szerezte meg első művészeti ismereteit. Ott sajátította el a precíz rajztudást és kapott ösztönzést a további festészeti tanulmányokra. 1843-ban, Bécsben – családja akaratából, mint megannyi más művészjelölt – először joghallgatónak iratkozott be, de a jogi tanulmányoknál jobban érdekelte a festés. A tradicionális bécsi akadémián ekkor több magyar is tanult. Zichy a legszabadabb szellemű mester, a sok vitát kiváltott Waldmüller magántanítványa volt. Az ő – a természet, a valóság közvetlen megfigyelésén alapuló – festői módszere megfelelt Zichynek, aki azonban nem követte a megszépített hétköznapi jelenetek, a vidám ünnepek megfestésében mesterét. A szorgalmas és hamar legjobbnak tekintett tanítvány élő modell után készült korai portréi realisztikusabbak, egyénibbek, mint mesterének alkotásai (A művész édesanyja).

Zichy első életképei – mint az életkorok és családi állapotok ellentétére épülő Agglegény és még inkább a szerelmes énekét lanttal kísérő negédes Trubadúr – inkább a bécsi szentimentális valóságábrázolás, az úgynevezett biedermeier körébe illeszkednek. A Trubadúr című képet divatos, középkori, nosztalgikus, mediterrán hangulata alapján 1846-ban, mesterével közös olaszországi útja során festhette. A hasonlóan historikus, építészeti keretbe zárt, szép táji háttérrel megfestett Apáca című képe Waldmüller Kolostorkapuban című életképéhez képest letisztultabb, klasszicizálóbb.

Szinte hihetetlen, hogy az ifjú tanítvány milyen korán érett művésszé. Képei hamar vevőre találtak a műkereskedelem és a bécsi Műegylet körében. E fontos intézmény vette meg tragikus hangvételű, bizarr és meghökkentő Haldokló lovag című művét. A jelent elkendőzően ismét a múltba helyezte a történetet, noha leírásából tudjuk, hogy a szegények kórházában tanulmányozott modell után készítette. Zichy – magyar sajátosságként – az ilyen megrázó, drámai jelenetekhez vonzódott. Fiatal korában nem az élet vidám oldalát, inkább a tragédiák megélését akarta megörökíteni. Legismertebb ilyen műve a meghalt kislányától elszakadni alig tudó anya mesterkélten patetikus megfogalmazása, a Koporsólezárás. A melodrámaian előadott, észvesztő fájdalom ezen közelképét nagy sikerrel mutatta be 1846-ban a pesti műkiállításon. A kép óriási feltűnést keltett, s mint az egyik legjobb művet, meg is vásárolták a Nemzeti Múzeum részére. A dramatizáló, merész komponálás, a rajzi pontosság már korán kiemelték Zichyt közép-európai kortársai közül.

Felfokozott drámaiságot mutatnak oltárképei is. Krisztus halálát mint a legmegrázóbb és leggyakoribb bibliai témát választotta a Keresztlevétel (Krisztus levétele a keresztről) című barokkos kompozícióhoz. A Bécsben látott Rubens-képek nyomán ő is átlós szerkesztéssel keltett a képen feszültséget, míg a figurákat sajátosan egyénítve dramatizálta. Szinte diplomamunkájaként is felfogható ez a mű, melyet öntudatosan a Nemzeti Múzeumnak ajándékozott. A kort ismerve joggal bízhatott abban, hogy ezután egyházi megrendeléseket kap. Így is történt! A pécsi püspök két oltárkép – Nepomuki Szt. János és Szt. Anna – megfestésével bízta meg. Ehhez hasonló feladathoz azonban újból csak élete végén jutott, amikor a budai Mátyás-templom Szt. Imre-oltárához készíthetett négy kompozíciót.

Az új stílusirányzatot – amelyet romantikának nevezünk – a megfoghatatlan, földön túli erők ábrázolása jellemezte a XIX. század második harmadában. Az extrémitások, a démoni, a horrorisztikus vált érdekessé – némileg hasonlóan korunkhoz – a racionális tudomány eredményeivel szemben. Film nem lévén, a képzőművészek láttatták ezeket. A francia romantika fő műveitől nem függetlenül választotta Zichy a Mentőcsónak című kép témáját, a természet féktelen, szinte démoni erőinek kitett védtelen emberek ábrázolására. Az élet és a halál, a jó és a rossz romantikus ellentétpárját drámai pillanatban fogalmazta meg. Egy itáliai vihar élménye segítette a vészhelyzetre különbözőképpen reagáló emberek megfestését. A Krisztus siratása ábrázolásokhoz hasonlóan halott férjét ölében tartó nő fájdalmától az égi háborúra derűvel feltekintő kisgyermek öröméig terjed a gondosan megválogatott típusok sora. A drámaiságot a villám fényében megvilágított arcok és kezek fokozzák. A viharjelenet kompozíciójának közepére a szerzetes által magasba emelt keresztet helyezte mint a hit és a remény jelét. Az élet hányattatásai közepette itt természeti csapás bemutatásával szólt a rombolás erejéről, arról a problémáról, mely hosszú élete során vissza-visszatérve mindig másképp – a történelem, majd az irodalom szintjén – foglalkoztatta. A lassan induló magyar romantika e robbanó erejű alkotása ma a Magyar Nemzeti Galéria állandó kiállításának méltán híres darabja.

Zichy azonban nem volt vérbeli romantikus. Biztonságot keresett. A nagysikerű kezdetek mellett is folytonosan anyagi problémákkal küszködő festő 1847-ben elvállalta az orosz cár unokahúgának rajztanítását. Waldmüller, akinek magániskolájában 1847-ben korrektorként is tevékenykedett, maga helyett ajánlotta. A magyar fiatalember továbbfejlődési, világlátási és jó megélhetési lehetőséget látva benne, elfogadta a hazájától távoli állást. Így jutott előbb Nizzába, majd hamarosan Szentpétervárra. Nemcsak ezek, hanem bizonnyal romantikus kalandvágy is ösztönözhette. Döntése egész további pályáját megpecsételte, az udvari művészek típusának késői megtestesítőjévé avatva. A kezdetleges hazai művészeti viszonyok miatt kortársai közül többen is szerencsét próbáltak Keleten hosszabb-rövidebb időre: Kozina Sándor, Kerpel Lipót, Medvey Ágost, Schöpf Ágoston stb. Zichy Mihály volt a leghosszabb ideig távol és lett Oroszföldön a legsikeresebb, de mindvégig büszkén vallotta magyarságát, és híres illusztrációival kivette részét a nemzeti kultúra előmozdításából.

Az udvari szolgálat – ahogy a művészettörténet évszázados példái is bizonyítják – megváltoztatta Zichy Mihály képi világát. A biedermeier intim érzelmességével szemben hidegebb, valóságközelibb lett művészete.

A cár öccsének „kis” udvarában azonban nem elégítette ki a rajzoktatás, és 1849-ben elhagyta a magyar szabadságharc ellen szövetkező cár környezetét. Az 1850-es években a festőnek megélhetési lehetőségként a nemrég feltalált fotográfia kínálkozott. Pénz nélkül hazatérni nem tudván Zichy az osztrák–magyar származású Wenninger testvérek fotóműhelyében helyezkedett el mint retusáló. Az ezekben az években rászakadó nincstelenség és betegség nehéz körülményei közepette egy orosz lány ápolta, aki később négy gyermekének anyja lett, s akit a cár elleni merényletek idején (1866) – nehogy az udvari művész és családja egyszer csak a kegyvesztettség és a száműzetés sorsára jusson – Zalára, a családi fészekbe költöztet. A fotóműteremben egyre több kis portrét rajzolt és festett az orosz arisztokrácia számára, de ezek mellett olyan kedélyes táj- és életképek is kikerültek keze alól, mint a Hinta és a sajátos szentpétervári Utcai jelenet. Ekkor kezdett Zichy fő művészi kifejezőeszközévé válni a rajzolás és az akvarellezés.

Az egzotikus, romantikus témák továbbra is vonzották. Volt tanítványa, Katalin nagyhercegnő kérésére készített rajzokat a krími háborúról. 1852–1853-ból való első kőnyomatban sokszorosított sorozata, a Kaukázusi jelenetek. A távoli világról készült tizenkét rajz Zichy gazdag képzeletét mutatja, hiszen ekkor még személyesen nem járt arra, csak később kereste fel a vidéket, amikor megismerkedett Lermontov, az ide száműzött orosz író műveivel. A napóleoni háború után igen divatossá váltak az albumok és a grafikai sorozatok, különösen a keleti táj, a népélet, a történelmi események megörökítése. Ezek sorába illeszkednek Zichy helyi rajzolók nyomán professzionálisan megoldott és Münster litográfiai műhelyében több száz példányban sokszorosított lapjai orosz és francia címfelirattal: Ima, Vízhordók, Ellenség holtteste, Bosszú stb. Már a címek is sokat elárulnak a jelenetek megválasztásáról, a művész extrém érdeklődéséről.

Udvari és arisztokrata megrendelői révén kapcsolatba került I. Miklós cárral is, aki 1853-tól rendszeresen foglalkoztatta. A festő szorgalmával, munkakészségével biztosította egyre bővülő családjának eltartását. Keze alól olyan kis remekművek is kikerültek, mint a kék ruhás Táncosnő, a vízfestés könnyed technikájával megörökítve, a megbízók által olyannyira kedvelt ovális keretben.