HESSKY ORSOLYA

ID. MARKÓ

KÁROLY

KOSSUTH KIADÓ

MAGYAR NEMZETI GALÉRIA

Tartalom

id. Markó Károly       4

A festő életrajza

Irodalom

id. Markó Károly

(1791-1860)

A XIX. század első felének művészete az előző évszázad végének politikai, ipari és gazdasági fejlődéséből kiindulva visszatért a múlthoz, s az aranykor felidézése lényegében a klasszicizmus kialakulását jelentette. Az antik művészetek iránti, nemzetek feletti érdeklődést követően alakult ki a romantika irányzata, amely elsősorban a belső valóság, az örökké kereső ember mélységeinek feltárását tűzte ki céljául. E két irányzat évtizedei során alakult ki id. Markó Károly művészete, amely műfaji szempontból a tájképfestészet történetének egyik érdekes fejezetét képviseli. A tájképfestészet, amely egyedüli témájának magát a tájat jelöli meg, korábban nem létezett, bár mindenkor alkottak művészek, akiknek egyetemes érvényű munkásságában a tájképfestészet éppen úgy helyet kapott, mint más műfajok. Albrecht Altdorfer, a XVI. század elején élt művész mutatott rá, hogy a világ kozmikus értelmének legfőbb megjelenési formája a természet – ez a nézet azonban először a XIX. század második felének tájfestészetében emelkedhetett általánosan elfogadott művészi hitvallássá. A XVIII–XIX. századi európai akadémiai gyakorlatban a műfajok rangsorában a tájfestészet nem tartozott a legelőkelőbbek közé, noha a XIX. század első felének angol tájképfestői igen sokat tettek a műfaj elfogadtatásáért és önállósodásáért. Azonban éppen a XIX. század első felében bizonyos akadémiákon a tájképfestészet ki is szorult az oktatásból. Érdekes módon éppen ez, a kánonból való kiszorítás és ezáltal a kötöttségektől való megszabadulás hozta meg azt a fellendülést, amely végül a XIX. század második felében lezajló tájképfestészeti forradalomban csúcsosodott ki. A század első felének alkotói azonban még nem voltak felkészülve a gyökeres változásokra: érezték, s munkáik egy részén a mai néző is érzi, hogy a korábbi gyakorlat már nem folytatható sokáig, de ők még az akadémiákon sajátították el a tudást, műveik még az akadémikus felfogásban gyökereznek, a kor kívánalmainak próbálnak megfelelni. Id. Markó Károly ezeknek az átmeneti, kereső éveknek a művésze, aki egyrészt felismeri a természetnek a művészetben játszott szerepét, s a természet imádójaként megpróbálja annak minden apró részletét és hangulatát a lehető leghűbben visszaadni, másrészt műveinek pontosságával az akadémiai oktatás követelményeinek is igyekszik eleget tenni.

Id. Markó Károly 1791-ben született a felvidéki Lőcsén. Apja, Markó György „városi mérnök”; ez a kifejezés akkoriban nem elsősorban azt a tervezői munkát jelölte, amelyet ma értünk alatta, hanem a szó legszorosabb értelmében egy bizonyos környék vagy város felmérésére, feltérképezésére vonatkozó tevékenységet takart, s csak másodsorban építészeti alkotások megtervezését. A XVIII–XIX. század folyamán készült kéziratos térképek készítőinek – földmérőknek, rajzolóknak, szerkesztőknek – a munkáját felügyelő, magasan képzett szakember a vidék felmérésével és ezzel kapcsolatosan térképek létrehozásával foglalkozott. Markó György kinevezett mérnökként a városi közösség tekintélyes, megbecsült tagja volt, aki fia számára is a magáéhoz hasonló pályát képzelt el. Ez a foglalkozás a természetben való munkával, adott esetben természeti vagy földrajzi jelenségek megörökítésével járt, amit fia is egyre gyakrabban végzett. Markó Károly már gyermekkorában szívesen rajzolt. Abban az időben Lőcsén több festő – „képíró” – is dolgozott, s feltehető, hogy Markó a bécsi akadémiát is megjárt művésznél, Czauczig Józsefnél (1781–1857) némi rajzoktatásban is részesült. Apja azonban nem támogatta művészi ambícióit, gyermekét Kolozsvárott és Pesten taníttatta, ahol Markó Károly szintén mérnöki képesítést szerzett. Pesten akkoriban még nem működött magasabb fokú művészképzés, s a hazai rajzoktatás legmagasabb szintjének éppen a mérnöki rajztanulmányok voltak tekinthetők. Tanulmányai befejeztével Markó először Lublón, majd a rozsnyói püspöknél, gróf Esterházy Lászlónál dolgozott uradalmi mérnökként. Ez a munka a városi mérnökéhez képest még inkább térképészeti feladatokból állt, amelyek mindig egy-egy uradalom felmérésére vonatkoztak. Hat éven át élt itt, munkájának egyik dokumentuma egy 1818-ban készült, a püspökség birtokait ábrázoló térkép. Mérnöki munkája során bejárta a környező vidékeket, s nyilván messzebb is eljutott: első tájrajzai a Felvidék vadregényes tájairól készültek, gouache technikával. Az akvarell egyik fajtáját képező technika során a vízfestékhez valamilyen kötőanyagot, például tojásfehérjét vagy mézet kevernek, amelytől az átlátszatlanná válik. Az akvarell rendkívüli technikai felkészültséget, már-már virtuozitást igénylő műfaj, a gouache ezzel szemben „ráérősebb”, nem szárad meg olyan hamar, ugyanakkor a hibákat el lehet fedni vele. Markó egyelőre iskolázatlan, bár ügyes keze alól a technikai adottságokból eredően kissé merev tájképek kerültek ki, amelyeken már bizonyos részletességre törekedett, noha a fény és árnyék játékai, a perspektíva finomságai még egyáltalán nem érvényesültek. Az adott látvány a természet szigorú másolását sugallja, s a fiatal mérnök – valószínűleg még szakmai ártalomból – elsősorban a táj topografikus másolására törekedett. Egyelőre nem lehet tudni, hogy ebből az időszakból származó ismert művei közül melyik készült másolat után és melyik Markó eredeti kompozíciója. Bizonyos esetekben ismerjük a mű konkrét előképét, ilyen például a Kárpátok Lomnic felől című rajza rajza, amely Müller János Jakab tájképfestő (1780–1828) azonos témájú művének másolata. Müller Czauczighoz hasonlóan Lőcsén és környékén tevékenykedő korabeli művész volt, akitől Markó szintén vehetett impulzusokat. Ugyanígy másolás nyomán keletkezett a Magyar várak a Vág mentén című sorozata, amelyet Joseph Fischer bécsi festő (1769–1822) metszetei nyomán készített. A Vág folyó völgyében álló várakról és várromokról 16 lapból álló album jelent meg 1818-ban Bécsben, amelyet az 1826-ban báró Mednyánszky Alajos író (1774–1844) által kiadott Malerische Reise auf dem Waagflusse in Ungarn című kötet követett 12 várábrázolással. Más műveinek figyelembevételével e sorozatról készült másolatai valószínűleg inkább az 1810-es évek végén keletkeztek; vélhetőleg kezébe került egy bécsi kiadású album, amelynek aquatintáiról kétszeres méretű gouache-képeket készített, amelyek romantikus felfogását még a szép és érzékeny, megszelídített felület sem tompítja.

Nagyjából ebben az időben történt, hogy Markó elhatározta, szakít mérnöki munkájával és végleg a festészet felé fordul. 1818-ban érkezett Pestre, miután meghozta merész döntését, és biztos állását, a vidék biztonságát felcserélte az akkoriban éppen igencsak pangó városi életre, a bizonytalan művészi jövőre.