ÉLETPÁLYÁM

DR. MIZSEI BÉLA

VOLT KISGAZDAPÁRTI KÉPVISELŐ

ÖNÉLETÍRÁSA

K O S S U T H  K I A D Ó

Megjelent

az 1956-os Magyar Forradalom

és Szabadságharc emlékéve alkalmából

a Miniszterelnöki Hivatal

és a Nemzeti Kulturális Alap

támogatásával

Tartalom

I. RÉSZ

Gyermekkorom   Dicsértessék a Jézus Krisztus!

A parasztfőiskolások munkaközössége

A balatonlellei ifjúsági konferencia

Népgyűléseim, képviselővé jelölnek

Köztársaság leszünk

Ifjúsági politikánk

Parasztnapok

Mellénk áll a SZIM és a NISZ

II. RÉSZ

Bírósági fogalmazó leszek

Ügyvéd leszek

1956. október 23.

A börtönben

A tárgyalásom

A halálbüntetésem

Amikor a vasmunkás talpalni tanítja az ügyvédet

Szabadulásom

III. RÉSZ

Elhelyezkedem

Kezdődik a kisgazdapárt újjászervezése

Epilógus

I. RÉSZ

Gyermekkorom
 Dicsértessék a Jézus Krisztus!

Ezt a szép köszönést ismertem meg elsőként. Ezzel köszöntötték egymást a parasztemberek. Ezzel nem tettek különbséget ember és ember között. Ez mindenkinek kijárt. A gyermekek ezzel a köszönéssel tartoztak az öregebbeknek.

1922-ben Jászberény városában születtem, ahol szüleimnek a Király utca 11. szám alatt volt házuk. Gyermekkorom egyik szomorú emléke, hogy ebben a házban betegeskedett és halt meg rákban apai nagyanyám 1925-ben. Apám testvére, Teréz nagynéném gondozta. Nagyanyám halálára élesen emlékszem. Még arra is, hogy a Völgyi nagymamám jött a halott nászasszonyához, s én azon csodálkoztam, hogyan lehet az, hogy meghalt, hiszen jön. Még akkor nem tudtam, hogy mindenkinek két nagyszülője van.

A temetésére is emlékszem, s még arra is, hogy Teréz nagynéném meg akarta mutatni a halottat, de egy fontoskodó ember nem engedte a szemfedelet felemelni. Ha akkor láthattam volna nagyanyámat, emlékeznék az arcára.

Jászberény határában, Boldogházán volt családunk tanyája. Én ott nevelkedtem. Nagyon szép tanya volt. Egy hold alapterületű, és orgonabokrok meg gyümölcsfák kerítették.

Sokat játszottunk a kukoricásgóréban, mely június elejére, sőt néha előbb is kiürült. Csutkából ökröket csináltunk, drótból a szarvát, a csutka színét is az ökrök színéhez választottuk, s a drótot is úgy hajtottuk, ahogyan az ökrök szarva állott.

Apám kis kocsit csinált, abba beletették 1924-ben született húgomat, Mancit, mi pedig az öcsémmel egész nap húzgáltuk a kocsit. 1927-ben megszületett Géza öcsém is. Ekkor már négyen voltunk testvérek. Persze a szellemi irányító én voltam közöttük. Anyai nagyapámék – hogy anyám sorsán enyhítsenek – ötéves koromban bevittek Jászberénybe az Árvaház utca 12. szám alatti lakásukba, vagyis kiemeltek télire.

Akkor még nagyapáméknak két fiuk volt odahaza, Sándor és Kálmán. Mindketten nagyon szerettek. Kerékpározni vittek, amit nagyon élveztem, nyakkendőt kötöttek nekem is, dédelgettek. Sándor bátyám egyik alkalommal pléhből kis teherautót is készített. Emlékszem arra is, amikor először barkácsoltak rádiót, mindenütt különféle huzalok tekergőztek.

Miután iskolaköteles korba léptem, a Bercsényi utcai elemi iskolába jártam, ez volt hozzánk a legközelebb. Jó viseletű, tisztelettudó gyermek voltam. Nagyapám úgy nevelt. Ritkán kaptam ki. De egyik alkalommal a tintás tollat megráztam, hogy a fölösleges tintát kirázzam belőle, s mert nem láttam, hogy a tanító néni ott jön, véletlenül ráfröccsentettem a szoknyájára. Nagyon megpofozott, úgyhogy nem mertem azonnal hazamenni, féltem, hogy a nagyapám észreveszi, hogy megpofoztak, s ő is megver, hogy miért csináltam ilyesmit.

Nyáron a szünidőt, valamint a karácsonyi és húsvéti szüneteket is a jakabi tanyánkon töltöttem. Ahogyan nőttem, libapásztor, kanász, majd gulyás lettem. A tanyai életforma nagyon mély nyomokat hagyott a lelkemben. Mindig kellemesen emlékszem rá vissza, mert sok élményt nyújtott. Egyedül az volt kellemetlen, hogy reggel hat órakor fel kellett kelni, mert sem a liba, sem a disznó nem hajlandó a melegben legelni, csak korán. Így nyolc-kilenc órakor már bekívánkoztak az állatok a hűvös ólba, a libák a fák alá, még akkor is, ha éhesek voltak.

A pásztorkodás igazi gyermeknek való munka, mert a gyermek játékos kedvének megfelel. Nem kell folyamatos munkát végezni, lehet közben játszani, tekézni, golyózni, dobálózni. Ugyanakkor már gyermekkorban felelősségre nevel. A gyermek felel a rábízott jószágért, az állat által okozott kárért stb. A jószágok kiterelése után következett a további ügyeskedő, alkotó munka. Ostort kellett csinálni, hogy legyen „fegyelmező” eszköz. Ez ám a nagy művészet!

Az ostornak három fő része van. A kötél, a rugó és a csapó. Egy-egy kötéldarab kikerült a lóhámból is, ha az megviselődött. Ezt követte a rugó, melyet csizmaszárból vágtunk és varrtunk össze. Ez is kikerült a padlásról. Tehát bőrt varrni is megtanultunk. A csapót már venni kellett. A vásárokon árulták ötven fillérért darabját. A csapó végére lószőrből vagy marhafarokból kiszakított anyagból fonott ostorhegyek kerültek.

Augusztus 15-e után, amikor a kukorica már alkalmas volt a hizlalásra, a januári süldőket hízóba fogták, így öcsém egyedül is tudta őrizni a két anyadisznót a nyári malacokkal. Annál is inkább, mert csak arra kellett vigyázni, hogy a kukoricásba ne menjenek. Attól fogva szeptember 8-ig én a teheneket őriztem szabadon. A pányvaláncot levettem róluk. Volt is velük az első percekben sok baj, mert felszabadultan elkezdtek összevissza szaladgálni örömükben. Nagyon szerettem marhát őrizni.

Nem kellett reggel hat órakor kelni, csak hétkor. Viszont egész nap kinn volt a jószág. Még ebédelni sem mentem be. Kértem, hogy hozzák ki az ebédet, melyet ott a delelő marha mellett ettem meg a legszívesebben. Naplementekor hajtottam be. Amikor az őszi szilvaszedés következett, nekem is be kellett kötnöm a jószágot, a szilvaszedésből én sem maradhattam ki, pedig ezt a munkát szívből utáltam.

Szeptember 8-án be kellett mennem a városba, mert onnan jártam iskolába. Amikor a város széléhez értünk, a tanyai tiszta levegőhöz szokott orromat mindig kellemetlenül érintette a városi kevert szag. Nagyon nehezen szoktam hozzá. Azután volt egy sor kisebbségi érzésem is, mert hát pusztai, tanyai vagyok.

Télen nagyon sokat korcsolyáztam, s ez nagyon sok örömet okozott nekem. A téli szünetet mindig a tanyán töltöttem. Ilyenkor összehasonlítást tudtam tenni a tanyai emberek nyári és téli munkája között. Láttam a különbséget, s most már érett fejjel, amikor e sorokat írom, megfejtődött előttem a téli kikapcsolódásuk oka. Amikor ugyanis minden terményüket betakarították, s a készletből etetik állataikat, megszűnik a termelési kockázat, az időjárástól való nagyfokú függés, ami a kinti, a földeken való munkára jellemző. Tehát gondtalanabb, kényelmesebb télen az életük, s ez jelentette számukra a kikapcsolódást, a pihenést, ami nem két hétig tartott, mint a rendes évi szabadság, hanem legalább három hónapig. Esténként szomszédolnak, beszélgetnek, iszogatnak. Ekkor folynak a disznóvágások. Kóstolókat küldenek egymásnak, s így szinte egész évben fogyasztják az oly nagy biológiai értékű rizst.

Télen délelőtt kilenc órára végeznek a jószág körül, így délig semmi dolguk. Legfeljebb enyhébb napokra kibontják a répás vermet, vagyis elhányják előle a szalmás trágyát, amivel védik a vermet a fagyás ellen, és az istállóba bekészítenek egy-két hétre való marharépát, melyet azután naponta belevágnak a törekbe. Mert a búza pelyváját és törekjét is megetették a jószággal, nem égették fel a tarlón.

A négy elemi elvégzése után a jászberényi József Nádor Reál-gimnáziumba írattak be. Tetszett a szép diáksapka, rajta a koronával ékesített címerrel. Közepes tanuló voltam. A legjobban a természetrajzot szerettem, amit ma biológiának hívnak. A különböző állatokról szabadelőadást tudtam tartani rögtönözve. Éppen ezért sohasem feleltettek, hanem megadták a jelest.

Szüleim biztattak, hogy tanuljak szorgalmasan, mert a nehéz paraszti munka végzését nem bírom. Meg is egyeztünk testvéreimmel, hogy engem taníttatnak, s így szellemi pályán helyezkedek el, övéké meg lesz a föld, annak műveléséből fognak megélni.

Amikor negyedikes gimnazista voltam, a magyartanárom gyengéden a tarkómra tette a kezét, megkérdezte: nem akarsz te cserkész lenni? Ezt elmondtam odahaza, mire nagyapám, aki igen bölcs ember volt, azt ajánlotta apáméknak, hogy amit a tanár kér, teljesíteni kell, tehát Bélának be kell lépni a cserkészcsapatba. Így lettem cserkész, ami gyermekkoromban nagyon sok élményt nyújtott, és nagyban hozzájárult fejlődésemhez. Kovács István hittanárom lett a 861-es József Nádor cserkészcsapat parancsnoka, miután Vajtai magyartanáromat Szegedre helyezték. Diákkoromban cserkészként eljutottam sok olyan helyre, ahová mint parasztgyermek talán sohasem jutottam volna el. 1937 nyarán a szabolcsi földvárnál táboroztunk a Tisza partján. Onnan Sárospatakra, Miskolcra látogattunk el. 1938-ban Balaton-zamárdiban táboroztunk, onnan Tihanyba látogattunk, visszafelé jövet pedig Székesfehérvárt néztük meg. 1939 nyarán a kárpátaljai Volócon táboroztunk. Onnan kirándultunk a Vereckei-hágóra. Láttam őseink bejövetelének emlékművét, de átmentünk Lengyelországba is. A Tisza, a Balaton, a Kárpátok – mind nagyszerű, maradandó élményt adott.

Az első táborozás alkalmával magatartásomért dicséretben részesültem. Letettem a második cserkészpróbát, és segédőrsvezető lettem. 1938-ban, a húsvéti szünetben a Hárshegyi Cserkészparkban részt vettem az őrsvezetői táborban. Nagyon hideg volt. Reggel fagyos vízben mosakodtunk. Később őrsvezető lettem. Hetenként őrsi órát kellett tartanom, ami azt jelentette, hogy le kellett adnom az anyagot, a cserkészeti ismereteket hat-hét fiúnak. Ez nagyban fejlesztette előadókészségemet.

Hetedikes gimnazista koromban dr. Varga Imre lett a magyar–francia tanárom, akiről később megtudtam, hogy jakabi tanyánktól nem messzire, ő is egy tanyán gyermekeskedett. Budapesten Eötvös-kollégista volt. Ő adott vissza a parasztságnak, melytől bizony a korábbi nevelők miatt már-már elszakadtam. Nevelőmunkája szinte fordulatot jelentett életemben. Ettől kezdve megszűnt a kisebbségi érzésem, bátrabban vállaltam szerepeket a társadalomban. Varga Imre hívta fel figyelmünket a parasztságban rejlő nagy értékekre, egyebek között a népdal művészi értékére, amiről korábban fogalmam sem volt.

Miután nyolcadikos koromban az énektanár alkalmasnak, sőt kiválóan alkalmasnak tartott arra, hogy a templomban mint evangélista énekeljem a passió szövegét, tehát én legyek a narrátor, az önképzőkörben is felléptem mint szólóénekes, mégpedig az „Álmodó Tisza-part” című dallal a „Borcsa Amerikában” című operettből. Hiába magyarázta Varga Imre, hogy ez nem lesz jó, mert ott a hatodikosok népdalokat fognak bemutatni, kitartottam eredeti szándékom mellett. Akkor hallottam először pentaton skálára épített népdalt, a „Mikor gulyásbojtár voltam” kezdetű nótát. Annyira megtetszett, hogy majdnem visszaléptem a szerepléstől. Ettől fogva lettem a népi kultúra elkötelezett harcosa, mely abban a rendszerben sok kellemetlenséget okozott nekem. Sokszor panaszkodtam levélben Muhoray Elemérnek – a faluszínház-mozgalom megteremtőjének –, akivel 1943 nyarán ismerkedtem meg, s akinek ugyancsak megalkuvás nélküli követője lettem.

1940-ben érettségiztem elégséges osztályzattal. Mivel nagyapám nagyon ellenezte, hogy egyetemre menjek, mert – úgymond – az olyan sokba kerül, szüleim nem bírnák pénzzel, önként be akartam vonulni katonának tizennyolc éves koromban. Szerencsére nem vettek be, mert kis növésű voltam, s csak négy önkéntest (karpaszományost) lehetett felvenni abban a sorozókörzetben. Talán ennek köszönhetem, hogy élek.

Így mégis beadtam a felvételi kérelmemet a jogi karra 1940 nyarán. Mégpedig az egyik jogi szemináriumot bíztam meg a felvételi kérvény elkészítésével, azzal, hogy adják be a szegedi egyetemre, mert nem bíztam abban, hogy a budapesti Pázmány Péter Tudományegyetemre felvételt nyerhetek elégséges osztályzatú érettségivel. Október elején kaptam az értesítést, hogy felvettek Budapestre, menjek a dékáni kézfogásra. Nagyon boldog voltam. Előbb úgy volt, hogy mezei jogász leszek, mint annyian mások. Közben értesültem arról, hogy Jászberény városnak van Budapesten az Üllői úti Horthy-kollégiumban tíz alapítványi helye, és azok közül nincs mind betöltve. Megpályáztam, és decemberben sikerült is bejutnom. Még boldogabb lettem. Most már nemcsak egyetemi polgár, hanem budapesti lakos is lehettem. Megismerhettem Budapestet, melynek később igen nagy hasznát vettem.

Akkor már volt egyetemi menza és olcsó étkezés. Szüleim is kifizették azt az adósságot, mely úgy keletkezett, hogy földünk között volt egy darab (egy hold) eladó s mellette ugyancsak egy hold idegen tulajdonosé. Ha azt az egy holdat nem mi vesszük meg, hanem idegen, akkor az bérbe veszi a másik egy holdat, tanyát épít oda, s a jószága mindkét oldalon a mi földjeinken lévő termést károsítja. Az 1920-as években, vagyis amikor a kölcsönt felvették, húsz pengő volt a búzának mázsája, az 1930-as évek elején pedig hat pengő lett. Így szüleim a kamatot is nekem tudták adni. Ráadásul nagyapám vállalt kezességet, aki nagyon félt, hogy rajta fogják az adósságot behajtani, ha mi nem tudunk fizetni. Minden negyedévben meg kellett újítani a váltókat. Ilyenkor mindig nagy veszekedés volt az újabb aláírások miatt. 1938-ban tudták az adósságot kifizetni.

Egyszóval egyetemi polgár voltam. Az Emericana bajtársi egyesületbe léptem be, mely számomra kompromisszumos megoldás volt. A másik egyesület a Turul lett volna, de inkább az előbbit választottam.

Az első két évben csak figyeltem az egyetemisták magatartását. Akkoriban inkább az ötórai teák, bálok foglalkoztatták a többséget, de a jobbat akarók között megindult a szervezkedés. Kezdték Szabó Dezsőt hallgatni, aki Budán a „Lúdláb” vendéglőben tartott előadásokat.

A kollégiumba is eljutottak azok, akik nem voltak baloldaliak, így páter Kerkai Jenő és páter Nagy Töhötöm jezsuita atyák, akik a KALOT-ot szervezték. Hivatkoztak a finnországi társadalmi viszonyokra, amivel osztatlan rokonszenvet váltottak ki. Beszéltek „népi íróink” szerepéről, s hangsúlyozták, hogy ezek az írók feltárják ugyan a bajokat, a parasztság és a falusi szegénység nehéz helyzetét, de nem mondják meg, hogyan lehet azokon segíteni.

Nagy Töhötöm felhívta a figyelmünket arra, hogy a népfőiskoláikon a parasztfiatalságot arra oktatják, hogy térjen át a zöldségtermesztésre. Az északi népek nagyon sok zöldséget átvennének tőlünk, s adnának érte acélt. Beszéltek arról, hogy a parasztságnak termékei feldolgozására konzervgyárakat kell létrehoznia. Egyszóval nagyon megnyertek ezek az emberek engemet.

Ehhez járult még az is, hogy másodéves jogász koromban a Navratil Ágoston professzor által írt „Közgazdaságtan”-t tanultam, mely igen gyakorlati közgazdaságtan volt. Számos olyan kérdést tárgyalt, amely egybevágott a parasztság sorsának megjavításával, de egyben az egész társadalom jólétét szolgálta. Ehhez járul még az is, hogy harmadéves koromban Kuncz Ödön kereskedelem- és váltójog-professzorom a nemzetgazdaság fejlesztésének érdekében azt magyarázta, hogy a termelőknek termékeik feldolgozása céljából ipari üzemeket kellene létesíteniük, nem pedig a földet vásárolgatni egymástól, mert azzal a nemzeti vagyon nem szaporodik. Nagyon mély nyomokat hagyott bennem ezeknek az embereknek előadása, s attól kezdve az általuk sugallt gondolatnak a harcosává váltam, s ma is az vagyok.

Harmadéves jogász koromban az egyetemi szünetekben már mi voltunk a hangadók, nem azok, akik korábban az ötórai teákról meg a bálokról társalogtak.

Persze akkor már dúlt a második világháború. 1943. február első napjaiban a Horthy-kollégiumban értesültünk a doni áttörésről. Megfordult a háború sorsa. Mi lesz velünk? – kérdezgettük egymástól. Az 1919-es idők élénken éltek szüleink, de főleg nagyszüleink emlékezetében. A tanult emberek elleni akciókról sokat beszéltek. No meg az iskolában is sokat beszéltek ezekről az időkről. Meg Szamuely Tiborról, aki végigjárta az országot, s végrehajtotta a kivégzéseket. Nagyon féltünk a szovjet csapatok Magyarországra való bevonulásától, bár erősen németellenesek voltunk. Tudtuk, hogy a szovjetek bevonulása esetén nemcsak a tárgyi javak lesznek veszélyben, hanem a nők is. Olyanokat is tanítottak, illetve olyanokat is hangoztattak előttünk az idősebb, már vezető beosztásban lévő értelmiségi barátaink, hogy Sztálin úgy valósítja meg marxista programját, hogy a korábban nevelt értelmiséget kiirtja, s nevel magának marxista szellemben új értelmiséget, amely meg fogja valósítani a kommunizmust.

Mi a szociális kérdés megoldását nem elleneztük, sőt az egész magyar ifjúság, a népi írók könyveit olvasva, valósággal át volt itatva a reformtörekvések szellemével – társadalmi hovatartozástól függetlenül. Már a mi évfolyamunk, az 1922-esek is mások voltak, mint a néhány évvel előbb születettek, de az utánunk következők, az 1924-esek és a tőlük fiatalabbak egészen mások voltak, mint a mi. Az előttünk járó nemzedék még hajnalig tartó mulatozásokról volt nevezetes, az utánunk járók inkább a szorgalmas tanulásról. A népi írók művei nagyon nagy hatással voltak az egész magyar ifjúságra. Nem németbarát, illetve nem német fasiszta mintára, hanem inkább az északi államok mintájára gondoltuk a magyar társadalom megreformálását, a társadalmi válaszfalak lebontását, illetve a társadalmi csoportokból való kiemelkedést. Ezért is aggasztott bennünket a szovjetek közeledése, magyarán mondva: féltünk a sztálinizmustól, s a történelem igazolta félelmünket.