Huszár Tibor

KÁDÁR

JÁNOS

POLITIKAI ÉLETRAJZA
1912–1956

1. kötet

SZABAD TÉR KIADÓ

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Előszó       5

Gyermekkor       7

CZERMANIK BORBÁLA ÉS AZ ISMERETLEN” APAI ÁG (FIUME, 1912)       7

PUSZTASZEMES: A KREZINGER CSALÁD       8

KAPOLY: A BÁLINT CSALÁD       11

A CUKOR UTCAI ELEMI       14

AZ ANYA       16

KAMASZÉVEK – A WESSELÉNYI UTCAI POLGÁRI       18

INASÉVEK       19

A hazai munkásmozgalom, annak égi mása és föld(alatt)i valósága

A kommunista ifjúmunkás mozgalomban

AZ ELSŐ LEBUKÁS

A MÁSODIK LEBUKÁS – A MEGBÉLYEGZETT ÉS A MEGBÉLYEGZŐK

MAGÁRA HAGYOTTAN. ELSŐ TALÁLKOZÁS ”A NAGY TANÍTÓMESTERREL”

A Komintern-kongresszus vélt és valós üzenete

NÉPFRONTPOLITIKA

A TERÉZVÁROSI SZOCIÁLDEMOKRATA PÁRTSZERVEZETBEN70

A KMP vezetésében (1942–1943)

A TITKÁRSÁG TAGJA

LEFEJEZETT, SEREG NÉLKÜLI VEZETÉS ÉLÉN

A Békepárt ügye. A ”likvidátor” szerep előtörténete (1943–1944)

ELTÉRŐ MEGÍTÉLÉSEK, REJTETT TÖRÉSVONALAK

Kísérlet a Jugoszláv Kommunista Párttal való kapcsolat kiépítésére. A ”palló” legenda születése

Szabályozott rendszerváltás, kisiklatott forradalom (1945–1948)

Újrakezdés, kitérővel. Változatok ”az első napok” történéseire

”EGYENESEN ARRÓL VAN SZÓ, HOGY BARÁT VAGY ELLENSÉG LEGYEN A MAGYAR NÉP”

A KÉT ”KÖZPONT” FIKCIÓJA. ÁTMENETI BIZALOMVESZTÉS

KÁDÁR JÁNOS ÉS LUDOVIKÁS KATONATISZTEK TALÁLKOZÁSA AZ OSTROM UTÁN A PÁRTHÁZBAN

A PÁRTBELI HAZAI VETÉLYTÁRSAK

A FŐKAPITÁNY-HELYETTES

JOGOS MEGTORLÁS VAGY TÖRVÉNYESÍTETT BOSSZÚVÁGY

Az első törvénysértő perek

SKOLNIK JÓZSEF ÜGYE

Újra előrerangsorolva

A Rákosi Mátyás vezette Politikai Bizottságban, Titkárságban

A KÁDEROSZTÁLY S A SZAKSZERVEZETI MUNKA FELELŐSE

Az 1945 őszi választások s annak előzményei (Kádár János ”különvéleménye”)

Fővárosi titkár, főtitkárhelyettes, a nagybudapesti területi bizottság első embere

A MAGÁNÉLET SZIKES ÖVEZETEI

A NÉPI DEMOKRATIKUS ÁTMENET FOLYAMATOSSÁGA: PRAKTIKÁK, TECHNIKÁK

A SZOCIÁLDEMOKRÁCIA ELLEHETETLENÍTÉSE, A ”MUNKÁSEGYSÉG” A HÉTKÖZNAPOKBAN

Ki a nacionalista? Rajk és Kádár János Moszkvában

A folyamatos fordulat záróakkordja Kelet-Európa kominformizálása (1948–1949)

A hiányzó ”harci szellem” és ”vadászszenvedély”

Miniszteri szerepben

Kelet-európai műperek

SZTÁLIN ÉS INSTRUKTORAI

KÁDÁR JÁNOS RAJK-PEREI

A GYANÚ ”SZÉTTERÜL”

A SZAKASITS-ÜGY SZÁLAI

A vádlott és a fogoly (1951–1954)

Előjáték

ZÖLD SÁNDOR ÜGYE

”ÚGY JÁRTUNK, MINT A MEGCSALT FÉRJ, MINDENÜTT MEGTALÁLJUK A NYOMOKAT”

A ”MAGYARKODÓ CSOPORT” PERÉNEK ÁTPROGRAMOZÁSA. ÚJ PEREK, MEGTORLÓ AKCIÓK

”Második Rajk-ügyet csinálni belőle nem lehet.” Kádár János és társai perei

A ”TÁRGYALÁS”(OK)

A BÖRTÖN

A (fél)becsület helyreállítása

A REHABILITÁCIÓ MEDREI ÉS PARTJAI

A FOLYAMAT FELGYORSUL

A PERÚJRAFELVÉTELI TÁRGYALÁS

Újrakezdés (1954–1956)

”HOGY VAN RÁKOSI ELVTÁRS?” HAZATÉRÉS

A PÓKERJÁTSZMA ÉS TÉTJE

VÁLTOZÁS RÁKOSI MÁTYÁS (A PB) ÉS KÁDÁR JÁNOS VISZONYÁBAN

KÁDÁR JÁNOS A MINDENNAPOKBAN. CSALÁD, BARÁTOK, ROKONSZENVEZŐK

A megkérdőjelezett vonal (1956. március–július)

Vita az MDP-ben az SZKP XX. kongresszusáról

”VISSZA KÁDÁRT A VEZETÉSBE”

A REZIDENS ÉS A POLITIKAI BIZOTTSÁGON BELÜLI POZÍCIÓHARCOK (AZ MDP PB VEZETŐI ANDROPOV NAGYKÖVETNÉL)

KÉRTÉK VAGY KEZDEMÉNYEZTÉK? AZ SZKP ELNÖKSÉGÉNEK ÁLLÁSFOGLALÁSA RÉVAI JÓZSEF ÉS KÁDÁR JÁNOS PB-TAGGÁ VÁLASZTÁSA TÁRGYÁBAN

Pártellenzék

MEGCSÖMÖRLÖTT PÁRTFUNKCIONÁRIUSOK, PÁRTÉRTELMISÉGIEK

Nyitni vagy elfojtani? A választás lehetősége és lehetetlensége

SZUSZLOV MAGYARORSZÁGON

A TEHETETLENSÉG HETEI

A júliusi plénum

MIKOJAN RÁKOSI LEMONDÁSÁT JAVASOLJA

MIKOJAN TALÁLKOZÁSA KÁDÁR JÁNOSSAL

VERESÉGGEL FELÉRŐ GYŐZELEM

”...A TÖRVÉNYSÉRTÉSEKET ILLETŐEN ALANY IS ÉS TÁRGY IS VOLTAM EGYSZERRE”

A szakadék felé (1956. július–október)

A JANUS-ARCÚ POLITIKA FOGSÁGÁBAN

ÁTTÖRÉSI KÍSÉRLET

ELSŐ TALÁLKOZÁSA JURIJ ANDROPOVVAL

TÁVOL BUDAPESTTŐL

Kádár János a forradalomban (1956. október 23.–november 4.)

A nyitány. ”Ellenforradalmi felkelés Budapesten”

ELSŐ TITKÁRKÉNT TÖBB TŰZ KÖZÖTT

Ülésezik az SZKP Elnöksége (október 28–30.)

Stabilizáció helyett gátszakadás

KÖZREMŰKÖDÉS A TÖBBPÁRTRENDSZER BEVEZETÉSÉBEN

”Pártfeloszlatás” másodszor

”ÓRÁRÓL ÓRÁRA ÉLTÜNK, HALÁLFÁRADTAN, ELCSIGÁZVA...”

Kádár János ”eltűnése”

A NOVEMBER 1-JEI RÁDIÓBESZÉD

MOSZKVA, KREML, NOVEMBER 2.

MOSZKVA, KREML, NOVEMBER 3.

Előszó

Kádár János életútjáról kevés mű született. W. Shawcross{1} vállalkozott először ellentmondásos személyiségét értelmező tanulmány írására, terjedelme és témája azonban korlátozott volt. Gyurkó László{2} Arcképvázlat történelmi háttérrel című esszéje időben átfogta az életút fontosabb állomásait, de lehetőségeit korlátozta a történelmi tér és az idő: források sem álltak teljes körűen rendelkezésére, s ami lényegesebb: nem voltak adottak a kritikai elemzés feltételei.

Kádár János maga önéletírásra nem vállalkozott, s ritkán szólt keresetlenül élete fontosabb fordulópontjairól. ”Nem szeretem a személyem körüli propagandát”, mondotta Robert Maxwellnek, aki a ”Világ vezetői” (Leaders of the World) című sorozat keretében kívánta életrajzát megjelentetni.{3}

Kádár valóban nem szorgalmazta személye népszerűsítését, visszafogott volt, s zárkózott. Ebben szerepet játszhattak alkati jellemzői, ellenérzése a kultikus megnyilvánulásokkal szemben, ám idegenkedése legfőbb okául azon ”titkok” szolgáltak, amelyeket tudata legmélyebb rétegeiben őrzött, s a párt páncélszekrényeiben őriztetett. E titkokként őrzött történések főszereplői – mindenekelőtt Rajk László és Nagy Imre – az idők során démonjaivá váltak, s a forradalmat követő konszolidáció viszonylag békésebb napjaiban is árnyként kísérték.

Kádár János halála egybeesett a szocialista világbirodalom s azon rendszer összeomlásával, amelynek Magyarországon több mint három évtizeden keresztül meghatározó személyisége volt. Életútja kutatásának ekkor teremtődtek meg tárgyi és alanyi feltételei. Voltak titkok, amelyeket pótolhatatlanul magával vitt, ám hozzáférhetővé váltak a hazai és részben a külföldi levéltári gyűjtemények; megszólaltak – ha nem is valamennyien – közeli munkatársai; forráskiadványok jelentek meg, és segítik életrajzának íróját a korszak történetével, a pártállami rendszer jellemzőivel kapcsolatos alapkutatások, publikációk.

Michelet, a francia forradalom történetírója említi: ”nincs arckép, lett légyen bármily hű modelljéhez, amelybe írója ne tenne bele egy keveset önmagából”.{4} Ezen veszély e mű szerzőjét is veszélyezteti, minthogy Kádár János kortársa volt. Ebből előnyök is adódhatnak: hosszú ideig osztozva a reformkommunisták illúzióiban, belülről s mégis bizonyos távolságtartással ismerhettem meg s gyakoroltam a korszak uralkodó beszéd- és gondolkodásmódját. Ám az ebből származó előnyök csapdának bizonyulnak. Mert személyes emlékeink kamatoztathatóak, ám ha azokra mint bizonyosságokra hagyatkozunk, foglyai maradunk a kor idolumainak: a nyilvánosság szelektív volt, a lényeges döntések zárt függönyök mögött születtek, s jóllehet a kritikai társadalomtudomány s a művészet – főleg a késői kádári korban – sok rejtélyt felfedett, amit láthattunk és észleltünk, mégsem volt azonos azzal, ami történt s amivel a sokszorosan titkosított és manipulált dokumentumok tanulmányozása során szembesültünk.

Már életrajzának első kötete is, amelyet útjára bocsátunk, drámák sorozata. Az apa nélküli gyermeklét realitásai; a társadalmi érvényesülés helyzetéből adódó korlátai; az illegalitás csapdái; a kezdetben apaként tisztelt Rákosi – s a ”moszkvaiak” – bizalmi tőkéjét emelni hivatott ”nemzeti”-, ”munkás”-szerep és az azzal társuló illúziók; belügyminisztersége; a Rajk-perben játszott szerepe; a bizalomvesztés, saját pere, börtönévei; a hatalomba való visszatéréssel társuló pókerjátszmák; emelkedő népszerűsége 1956 tavaszán-nyarán, majd hitelvesztése a forradalom és az intervenció napjaiban, amikor először szembesül személyesen a birodalom vezetőivel, s annak realitásaival.

S még előtte van a megtorlás időszaka, Nagy Imre pere s szinte elfogynak körülötte a reformra kész társak. Pallónyi a rés, amelyet bejárhat s kérdés: a történteket követően van-e esélye a társadalmi megbékélésre? Mi ez, ha nem pokoljárás?

Könyvünk nem készülhetett volna el a magyar, orosz, német levéltárak munkatársainak segítsége nélkül. Hadd köszönjem meg e helyen önzetlen támogatásukat, külön is említve Némethné Vágyi Karola (MOL), Zalai Katalin (PIL), Kajári Erzsébet (BM Központi Irattár), Baráth Magdolna (Történeti Hivatal), és Turányi Zsuzsa (Szabad Tér Kiadó) segítségét. S köszönettel tartozom mindazoknak, akik könyvem kéziratát elolvasva kritikai megjegyzéseikkel segítették annak pontosítását, így Gyurkó Lászlónak, Romsics Ignácnak, lektoromnak és Sipos Leventének, aki lektori-szerkesztői szerepre vállalkozott. S végül, de nem utolsóként említem Bánkuti Attilánét, aki olvashatatlan kézírásomat türelmesen megfejtve nyomdakész mágneslemezt bocsátott a Kiadó rendelkezésére.

Budapest, 2001. január 10.

Huszár Tibor

Gyermekkor

CZERMANIK BORBÁLA ÉS AZ ISMERETLEN” APAI ÁG (FIUME, 1912)

Az Országos Levéltárban őrzött születési anyakönyvi kivonat tanúsága szerint János József 1912. május 26-án született a fiumei (ma Rijeka) Santo Spirito Kórházban.{5} Az apa neve nincs feltüntetve, az édesanyáé Czermanik Borbála. A dokumentum tanúsága szerint 28 éves. Munkahelye Abbázia (ma Opatija), Villa Austria. Vagyontalan.

A születésével kapcsolatos horvát–olasz dokumentumokat D. Zelmanović 1983-ban publikálta a Vjesnik című zágrábi lapban. Cikkét eredetiben, horvátul megküldte Kádár Jánosnak, Budapesten fordították magyarra.{6}

János József iskolai bizonyítványaiban, akárcsak az 1945 előtti irataiban – kisebb módosítással – anyja nevén, Csermanek Jánosként szerepel. Borbála szülei – Czermányik József és Göndör Mária – Ógyallán (Stara Dala, Komárom megye) 1873 februárjában házasodtak össze.{7} A földműveléssel foglalkozó, apai ágon szlovák, anyai ágon magyar származású család az 1884-ben született magyar anyanyelvű lánygyermekét vélhetően iskoláztatni nem tudta (az elemi népiskola 3. osztályát Borbála már nem fejezte be), így számára a Monarchia társadalmi viszonyai között a szállodában a szobalányi állás kitörési lehetőséget jelentett.{8}A női, szállodai, háztartási alkalmazotti réteg maga is tagolt – szakácsnő, szobaleány, önálló mindenes cseléd, takarítónő –, igen eltérő presztízsű s jövedelmű pálya volt, jóllehet minden módozatában a társadalmi ranglétra alacsonyabb fokozatába besorolt. A szobalány e foglalkozási csoporton belül a megbecsültebbek közé sorolható. Az, hogy a kis felvidéki faluból{9} Csermanek Borbála Abbáziáig jutott, s a Monarchia egyik legelegánsabb fürdőhelyén, rangos villában kapott munkát, vállalkozó kedvéről, merészségéről tanúskodik.

1880 és 1890 között csaknem hatszázezer magyar állampolgár változtatott lakhelyet. A legnagyobb arányú elvándorlás az északi–északkeleti Felvidékről volt. Csermanek Borbálát e népmozgalom jellegű migrációs hullám dinamikája is segítette vállalkozásában. Megválaszolásra vár azonban a kérdés – s e hiányzó válaszok sokféle félreértésre (-értelmezésre) adnak lehetőséget –: mikor s milyen úton vagy közvetítéssel jutott el ez az alig iskolázott fiatal parasztlány a századfordulón Európa egyik legpatinásabb fürdőhelyére?

Az egyik feltételezés – mely bizonyára mende-monda, folklór – Konkoly Thege Miklóshoz, a magyar meteorológiai kutatás úttörőjéhez, az Országos Meteorológiai és Földmágnesességi Intézet alapító igazgatójához, a XIX. század egyik utolsó polihisztorához kapcsolódik, akinek Ógyallán volt birtoka és kúriája.{10} Konkoly Thege a kastélyához tartozó 22 holdas ősparkban csillagdát épített, melyet később az államnak adományozott.{11} Az 1842-ben született, jó erőben lévő Konkoly Thege 1911-ben pesti meteorológiai munkájától nyugdíjba vonult, hogy minden energiáját az ógyallai obszervatóriumában csillagászati kutatásainak szentelje.{12}Az Országos Meteorológiai Intézetben – Kádár János országlásának időszakában – folyosói beszédtéma volt, hogy Csermanek Borbála 1911-ben a Thege-birtokon szolgált cselédlányként, s miután az öregúr teherbe ejtette, a család kedvelt nyaralóhelyének egy kis panziójában helyezte el. Ennek semmilyen írásos vagy egyéb nyomára nem leltünk, amely igazolná e legendát. Konkoly Thege Miklós egyébként 1916-ban meghalt, unokaöccse és bizalmasa a Csermanek család tartózkodási helyéről sem tudott.{13}A másik legenda Pestújhelyről eredeztethető. Eszerint Csermanek Borbála 1910-ben Pestújhelyre jött, Szabó Jánosék Apolló utcai vendéglőjében vállalt munkát, ide tért vissza 1912-ben konyhai mindenesként, s lett szoptatós dajkája Szabóék 1910-ben született Gyula nevű fiának. Így lettek Szabó Gyula és Csermanek János tejtestvérek, egyesek szerint féltestvérek.{14}Hogy Csermanek Borbála egy ilyen kitérőt követően jutott el Fiuméba, nem kizárt: a háztartási alkalmazottak vándorlásának elsődleges célja a századelőn Budapest volt. Egy bizonyos: 1911-ben már Abbáziában volt, s 1912-ben útja Pusztaszemesen keresztül Kapolyra vezetett. A pestújhelyi szájhagyomány mindenesetre annyi valóságalappal rendelkezik, hogy kamaszkorában Csermanek János több nyáron át pikolófiú volt Szabó Jánosék pestújhelyi (akkor már Andrássy utcai) vendéglőjében, s nagy szeretettel mesélt a vele mindig jóindulatú János bácsiról.{15}Mire alapozzuk azt az állításunkat, hogy Csermanek Borbála legkésőbb 1911-ben – vélhetően már kora tavasszal – Abbáziában volt? A fiumei Szent Lélek kórház gondosan vezetett kimutatása szerint (Csermanek) János József 1912. május 26-án született, s nem volt koraszülött. Csermanek Borbálának tehát 1911-ben kellett találkoznia fia leendő apjával az adriai tengerparton. Zelmanović gondos tényfeltáró munkája alapján azt is pontosan tudjuk, hogy Borbála az abbáziai Villa Austria alkalmazottja volt.{16} Minthogy ebben a kis panzióban egyetlen szobalány dolgozott, s a szezon április végén kezdődött, az 1912 áprilisában a nyolcadik hónapban lévő Borbálát már nyilvánvalóan nem alkalmazhatták. Csakis az 1911-es év jöhet szóba.

Nagy kérdés azonban, hogy ki az ismeretlen apa, s hol találkozott Borbálával. A bizonyítékok közvetettek, de egyértelműek: János József apjának Csermanek Borbála az akkor Fiuméban katonáskodó Krezinger Jánost tekintette, s ezt évtizedekkel később az akkor fiának nevet nem adó édesapa maga is igazolta.

A történet nem igazán romantikus, inkább tragikus, balladai elemeket tartalmaz. Ha igaz – s igaz, mert kísérletileg bizonyított –, hogy már a terhes anya által átélt erőteljes lelki megrázkódtatások is nyomot hagynak a magzatban, s hogy különösen frusztráló hatásúak a kisgyermek fejlődése szempontjából a szoptatás időszakában észlelhető biztonság- és egyensúlyhiány, akkor mindez a történtek ismeretében hatványozottan vonatkozik Csermanek János életének első hónapjaira.

Az apa, Krezinger János 1887. december 3-án született a Somogy megyei Pusztaszemesen. Ellentétben a különböző önéletrajzokban található közlésekkel, anyja református vallású, s Csermanek János József születési kivonatában is ref. megjelölés található. A háromszáz lelket számláló kis településen, amelynek határa a kőröshegyi Széchényi Zsigmond birtokába tagolódott, zömmel zsellérek, részes aratók, uradalmi cselédek laktak. A Krezinger család is vagyontalan volt. Házuk átépítve a falu peremén, közvetlen az erdő szélén ma is megtalálható.{17}Arra vonatkozóan nincs pontos adatunk, hogy Krezinger János mikor vonult be katonának, csak annyi bizonyos, hogy 1911-ben már Fiuméban szolgált. A század-előn az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozó kikötővárosban két katonai egység állomásozott: a Jellasics báró nevét viselő 79. gyalogezred, zömmel horvát legénységgel, valamint a nagykanizsai 20. honvéd gyalogezred 1. fiumei százada. Ez utóbbiban szolgált Krezinger János.{18}Jóllehet Fiume soknemzetiségű város,{19} a magyar bakák számára az udvarláshoz igazi terepül a közeli üdülőhely, Abbázia szolgált. A fiumei magyar családok zöme ugyanis a felsőbb középosztályhoz tartozott, az utca pedig a Jellasics-bakáké volt. Miután hajó a kikötővárosból Abbáziába félóránként indult, s a retúrjegy a III. osztályon 40 fillér volt, a bakák szívesen keresték meg a hozzájuk hasonlóan nyelvi gettóban élő s az ott üdülő úri népektől a társasági érintkezésben elzárt szoba- és cselédlányokat. Ők persze nem az előkelő tengerparti sétányokon, a ”lungo mare” mellett ismerkedtek, hanem Abbázia ”szárazföldi” részén, a Matulji felé vezető út mentén, ahol egyébként nagy számban voltak olcsó kiskocsmák, lebujok.

A teherbe esett Borbálának el kellett hagynia a Villa Austriát. Hogy gyermekét kórházban szülhette meg és további három hónapos koráig gondoskodtak is róla, azt az 1838-ban létrehozott Cambieri Alapítványnak köszönhette.{20}

PUSZTASZEMES: A KREZINGER CSALÁD

1912 augusztusában lejárt az alapítvány biztosította védettség, s Csermanek Borbálának magának kellett munkahelyet, s csecsemőjének otthont találnia. Úgy tűnik, erre sem Abbáziában, sem Fiuméban nem volt lehetősége, és patrónusra sem lelt.{21} Ekkor kétségbeesett lépésre szánta el magát: elhatározta, hogy felkeresi a fiát megtagadó kedvese szüleit. Arról, hogy e napokban maga az édesapa hol tartózkodott, nincs adatunk, Csermanek Borbála megérkezését a szülői házhoz azonban napjainkig őrzi a szájhagyomány Pusztaszemesen és a közvetlen szomszédságban fekvő Kapolyon.{22}Pusztaszemesnek nincs vasútállomása. Csermanek Borbála vonaton Fiumétól Szántód-Kőröshegy állomásig juthatott el. A megközelítőleg 16–18 kilométeres utat a Balaton partjától a szülői házig gyalog – esetleg rövid szakaszon szekéren – tehette meg. A faluban napjainkig sok Krezinger él – nem mind vérrokonok –, így sok családhoz kellett bekopognia, míg meglelte fia nagyszüleit.{23} A balladisztikus történetet így őrizte meg a pusztaszemesi szájhagyomány:

”Kádár édesanyja, amikor odavitte a kis Kádárt a Krezinger családhoz, nem fogadták. Ekkor az anya dühében a házuk előtt lévő gyepűbe fektette a kicsit. Messziről figyelte, hogy beviszik-e. Sajnos a családnak nem esett meg a szíve a síró kisgyermeken. A szomszédban lakott a bábaasszony, az már nem tudta elnézni a történteket, és bevitte magához. Az édesanya is odament a bábaasszonyhoz, ellátták a kicsit, és elindult Pusztaszemesről, gyalog. Pusztaszemes és Kapoly között van a Kapási-dűlő, abban az időben ott lakóházak voltak. Ott bekéretőzött egy családhoz, Hartmann Miklósékhoz. Szívesen látták a megfáradt asszonyt és a kisfiát. Néhány óra pihenés után elindultak Kapoly irányába.”{24}Ugyanezt a történetet a kapolyi Bálint Imre, aki 1912-ben 13 éves volt, több mint hét évtized távlatából így idézte fel:

”1912 nyarán három hónapos volt, amikor idehozták. Mert édesanyja először levitte Pusztaszemesre. És ott nem fogadta az a férfi, aki számított rá, hogy ez volt, mert az lent volt Abbáziában, abban az időben egy katona, egy pucer, aztán ott kapta el. Onnan aztán elutasították a harmadik szomszédba, onnan került ide egy Pezinger Pál nevű emberhez, ott kérdezte, hogy nem fogadná-e be valaki ebben a faluban ezt a kis gyereket, itt hagyná, ő meg menne fel Pestre dolgozni.”{25}A nem házasságban született gyermek és anyja befogadása – különösen ilyen teátrális körülmények között – a szigorú erkölcsű, mélyen vallásos faluban egyenlő lett volna az erkölcsi halállal. Csermanek Borbála azonban akkori lelkiállapotában ezt nem tudta vagy nem akarta tudomásul venni. A történteket követően végleg megszakította a kapcsolatot a Krezinger családdal, s gyermeke apjával sem találkozott többé.{26} Fiának apja nevét nem említette, ismereteink szerint csak annyit mondott neki, hogy 1912-ben Fiuméban született. Új kapolyi ismerőseinek viszont elmondta, hogy fia apja a Pusztaszemesen élő Krezinger János.

Kádár János Első lépések című önéletrajzi visszaemlékezésében az apátlanság ténye stilizálva szerepel. Károly körúti lakásukra emlékezve így ír:

”Szüleink szűk lakásában mozdulni sem lehetett, szerettek minket kívül tudni az ajtón. Nálunk odahaza még mindezek tetejébe a villanyvilágítás sem volt bevezetve a lakásba, a petróleumlámpa égetése pedig sokba került, így takarékoskodni kellett vele.” (Kiemelés tőlem – H. T.){27}Az irodalmiasított önéletrajzot Kádár János a Párttörténeti Intézet megrendelésére készítette 1956 januárjában egy fiatalok számára készítendő visszeemlékezés-gyűjteményhez. Kádár János – a névváltoztatás{28} 1945-ben történik – feltehetőleg úgy vélte, hogy a gyermekkort nyomorító szegénység glorifikálandó, a zabigyerek státus pedig elhallgatandó. Ez azonban csak feltevés. Egy bizonyos: az általa említett történés idején – 1925-ben – Csermanek Borbála egyedül élt, Csermanek János pedig nemcsak apja nevét, de tartózkodási helyét sem ismerte.

Egyébként – de ez egy későbbi történet – édesapja nevéről és tartózkodási helyéről már az MSZMP főtitkáraként, 1958-ban, véletlenszerűen értesült. A barcsi termelőszövetkezetben tett látogatása során Kádárt megkérdezte a Somogy megyei pártbizottság titkára: tudja-e, hogy egyik féltestvére Kaposváron pártalkalmazott. A személyes kapcsolat újkeletűségéről, valamint arról, hogy Kádár tudott Pusztaszemesen élő rokonairól, a következő oldalon levő levél tanúskodik:

”Kertész János elvtársnak,

Kaposvár, Május 1. u. 25.

Kedves Kertész elvtárs!

Amikor a barcsi termelőszövetkezetben jártam, említették nekem a megyei vezető elvtársak, hogy tudomásuk szerint ismerik egy féltestvéremet, aki elvtárs és egy időn át pártalkalmazott volt.

Nemrégiben közölték velem, hogy Kertész elvtárs a pártközpontban tett látogatása során említette, hogy mi rokonok vagyunk és egyszer szeretne velem találkozni.

Őszintén szólva magam is azt hiszem, hogy mi rokonok vagyunk. Ahhoz azonban, hogy ezt ne csak higgyük, hanem tudjuk is, valóban találkoznunk és beszélgetnünk kellene egyszer. Ezt a találkozást magam is nagyon szeretném. Jelenleg azonban munkával és programmal annyira zsúfolt az időm, hogy nem látom pillanatnyilag, mikor tudjuk ezt realizálni?

Talán a legjobb az volna, ha az április 4-vel kapcsolatos rendezvények megtörténte utáni két héten belül megállapodnánk majd egy időpontban.

Addig is minden jót kívánok.

Budapest, 1958. március 31.

Szívélyes üdvözlettel:

Kádár János s. k.”{29}

Kertész (Krezinger) János postafordultával válaszolt. A levél még hivatalos hangú, távolságtartó:

”Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottsága

Kádár János elvtársnak,

Budapest, V., Akadémia u.

Kedves Kádár Elvtárs!

Az 1958. márc. 31-én kelt levelét megkaptam, melyben írja, hogy április 4. utáni két hét lenne a legalkalmasabb a találkozásra.

Részemről bármely időpont megfelel, mert munkaköröm olyan, hogy bármikor tudok szakítani időt magamnak.

Kérem Kádár Elvtársat, hogy az időpontot és a helyet jelölje meg és engem erről értesíteni szíveskedjék.

Szívélyes üdvözlettel:

Kertész János s. k.”{30}

Ezt követően személyesen találkoztak. Kertész János vélhetően elmondta családja történetét, majd megállapodtak: tájékoztatja apjukat a történtekről.

Már e találkozásuk után, 1958. június 9-én íródott Kertész János következő levele:

”Kedves Bátyám!

Először is elnézést kérek a megszólításért és azért, hogy levelemmel zavarlak, de május 3-án történt beszélgetésünkre hivatkozva tudatom Veled, hogy [...] Édes-apámmal történt beszélgetéskor elmondottam, hogy voltam fent nálad. Ő nagyon sajnálja, hogy annak idején édesanyádat nem tudta anyagilag támogatni. Édesapám arra kér, hogy ne haragudj rá, mert hiszen nem csak rajta múlott, hogy idáig nem sikerült találkozni, mert egyéb körülmények játszottak közre.”

A hivatkozott beszélgetés során derült fény arra, hogy apja neve Krezinger János, aki 1887-ben született Pusztaszemesen. 1912-ben, amikor Fiuméban szolgált, 25 éves volt (csak emlékeztetőül: Csermanek Borbála 28). Az első világháborút végigszolgálta, így kapott az 1920. évi XXXVI. tc. végrehajtása során másfél hold megváltott földterületet.{31}Krezinger János egyébként a fiumei ”botlás”, majd a falu szeme láttára lejátszódott megszégyenítő jelenet után, 1913 novemberében megnősült. Felesége, Krezinger Erzsébet 1895-ben született, tehát tíz évvel volt fiatalabb Csermanek Borbálánál. A fiatal párt házasságuk első éveiben mintha átok sújtotta volna. Első gyermekük, Krezinger Ádám 1914. augusztus 2-án született, augusztus 3-án megkeresztelték, és tíz nap múltán már el is temették. 1920. január 27-én született második gyermeküket, Jánost 28-án keresztelték, február 8-án elhunyt.

Ezt követően három gyermekük született: Lajos (1921–1984), János (1926–1994) és Ádám (1928–1981). Amikor Kádár János 1961. február 2-án, egy téeszközgyűlés alkalmából ellátogatott Pusztaszemesre, s felkereste édesapja házát, még mindhárom fiú élt. A visszaemlékezések szerint ekkor apja bort töltött, s azt mondta: ”fiaim, emeljük poharunkat arra, hogy együtt a család.”{32}Kádár János többször nem látogatta meg apját, csak a temetésére küldött egy koszorút. Hogy elfoglaltsága okán nem vitte arra útja, vagy mégsem tudta feldolgozni anyja megszégyenülésének történetét, e kérdésre csak ő tudta a választ. Kertész Jánossal később megőrződött kapcsolata, de nem vált rokonivá.{33} Miért? E titkát sem osztotta meg senkivel, ám tény, hogy Krezinger Jánosról, a ”megtalált apáról” egyetlen életrajzi visszaemlékezésében sem tett említést.

KAPOLY: A BÁLINT CSALÁD

Csermanek Borbála a Krezinger családból elutasítva elindult tehát a völgy másik oldalán, a Kapási-dűlőn Kapoly felé.

A falunak volt vasútállomása. Ez volt-e útválasztásának indítéka, vagy vakon vágott neki a hegyoldalnak? Vagy netán a fiumei alapítványtól ajánlást kapott a Kapolyon lakó Bálint Sándorékhoz, akik a felnőtt Kádár János emlékezése szerint idillé varázsolták élete első hat évét? Gyurkó László így ír ezekről az évekről: ”Kádár János gyerekkora sokban hasonlít a nála hét évvel idősebb József Attiláéhoz. De amíg József Attilát élete végéig lidércnyomásként kísértették gyerekkori emlékei, Kádár szinte idillként emlékszik ezekre az évekre. Ezt bizonyára nevelőszüleinek, elsősorban nevelőapjának köszönhette. Feleségén és édesanyján kívül senkiről sem hallottam olyan melegséggel, szeretettel beszélni, mint Sándor bácsiról. Ebben a szűkszavú parasztemberben valami mélységes jóság lakozhatott. Pedig nap mint nap meg kellett küzdenie a betevő falatért, s a kemény munkánál is gyötrőbb lehetett az állandó létbizonytalanság, hogy lesz-e másnap is munkája. Ezt a feszültséget nem fojtotta borba, mint annyi más sorstársa, és sohasem éreztette a családjával: a szegény emberek keserves sorsa nem kérgesítette meg a szívét. Gondosan ápolta a feleségét, a kisfiút pedig úgy megszerette, hogy amikor az asszonya meghalt, a gyerek kedvéért feleségül akarta venni Csermanek Borbálát.”{34}Bálint Sándorék valóban fontos szerepet játszottak élete első hat évében, de találkozásuk véletlen volt. Csermanek Borbálának sem rokonai, sem földijei nem éltek Kapolyon, Jánosnak – József Attilától eltérően – nem voltak az állam által kijelölt nevelőszülei.

Kapoly 1910-ben öt híján négyezer lakost számlált. A Pusztaszemeshez viszonyítva nagyobb, de a világtól jobban elzárt település református többségű, színtiszta magyar falu volt. Kőből tizenhárom ház épült, téglazsindellyel vagy palatetővel huszonnégy rendelkezett,{35} s nem egy, mint arra a gyermek János emlékezett – igaz, ennek, legalábbis az Arcképvázlatban, fontos dramaturgiai szerep jut.

Kapoly e néhány demográfiai-szociológiai jellemzője egyébként csak e szempontból fontos. A gyermek emlékezetében egymásra fényképeződik egy idilli kép a melegszívű, életre mintát adó Sándor bácsiról, a szalmatetős, zsúpfedeles faluról, melyben ”minden teremtett lelket, minden fát, bokrot, dombot, patakot” ismert, s melyre felnőtt korában is mint szülőföldjére emlékezik, de mellette egy idegenebb világról is, amelyben az intéző – a felgyulladt ”egyetlen” palatetős ház tulajdonosa – ostorral az arcába vág, s amelyben a tizenöt év múlva – 1933-ban – kerékpáron Budapestről visszalátogató Csermanek János kérdésére, emlékeznek-e a Csermanek Janira, azt válaszolják a falu határában dolgozó asszonyok: hogyne, az a gyerek gyújtotta fel az intéző házát.{36}A rendelkezésünkre álló kevés számú adat is valószínűsíti: mindkét képnek van valóságalapja. Ám ez mégis a gyermek tudatában rögzült kép újraköltése: emberi gesztusok, kapcsolatok szublimálódnak s fojtódnak el a fabulában, melynek Kapoly egyszerre vélt és valós kiváltója.

Történetünk szempontjából ugyanis nem az a fontos, hogy a somogyi dombok közötti völgyben elterülő három-négy kilométer hosszúságú faluban – amely egyébként valóban sárba ragadt fészek volt, jóllehet girbegurba utcák csak a falu végén voltak találhatók – ismert-e ”minden teremtett lelket, dombot” az iskolás kort még el nem érő János. Ez ugyanis nemcsak a léptékek, de a szociális tér tagoltságának okán is valószínűtlen. Az igazi kérdés e vonatkozásban: miért s kiknél hagyta Kapolyon hatéves koráig három hónapos csecsemőjét a Budapestre távozó édesanya? Az egyik változat szerint Hartmann Miklóséknál, a másik szerint Pezinger Páléknál fordult meg először, s ők tanácsolták: kísérelje meg Bálint Sándorékat, ”magtalanok”, talán ők befogadják a gyermeket. A szájhagyomány szerint Sándor bácsiék szívesen fogadták, ott is lakott náluk néhány napot, megállapodtak a fizetségben, s Borbála felutazott Pestre munkát keresni. Kapcsolatuk a későbbiekben is baráti – szinte rokoni – maradt. Ez a legenda köszön vissza az Arcképvázlatban.

Ám a körülmények ismeretében ennek valószínűsége megkérdőjeleződik. Sándor bácsi 1912-ben ötvenesztendős volt, kisbíró lévén otthon csak ritkán tartózkodott. Felesége (született Repolya Zsófia) nála négy évvel idősebb, sánta, betegeskedő, önmagát is nehezen ellátó asszony, aki 1918 őszén – János ekkor már Pesten van – végelgyengülésben(!) hal meg. A három hónapos csecsemő gondozására mindenképpen alkalmatlan volt.

Valószínűbbnek tűnik ezért a közös mozzanatokat megőrző másik változat: a Sándor bácsiék melletti házban lakott öccse, Imre. Ő 1886-ban született, a bátyjánál nyolc évvel volt fiatalabb. Felesége (sz. Pihli Éva) történésünk idején 31 éves, s már háromgyerekes családanya: Zsófi 1897-ben, Imre 1899-ben, Erzsébet 1906-ban született, vagyis a legfiatalabb a csecsemő János faluba kerülésének idején hatéves. E családban inkább adva voltak a csecsemő befogadásának és gondozásának feltételei.

Ifjabb Bálint Imre, aki 1912-ben már kiskamasz, így emlékezik a történtekre. ”Aztán jött [a hegyen át Csermanek Borbála – H. T.], aztán az anyám – voltunk már rendesen gyerekek, szegények voltunk..., de aztán mégis elfogadta. Havi tíz koronát fizetett abban az időben az édesanyja, amiért a gyereket gondoztuk. A tejet ő fizette, a Gerencséréktől hoztuk, meg a ruhát, ami kellett a kisgyereknek... ha a nagy ünnepekkor le szokott jönni megnézni a gyereket. Szokott hozni egy negyed kiló babkávét is. El kellett adnunk a szegénység végett.”{37}Ifjabb Bálint Imre arra is magyarázattal szolgál, hogy miért Sándor bácsiékat említi Kádár János Kapolyra emlékezve: ”1916 őszén apámnak be kellett rukkolnia, 1917-ben nekem is. Férfiember nem maradt a háznál, így János – aki akkor már elmúlt négyéves – gyakrabban járt fel nagybátyámékhoz.”

Sándor bácsi egyébként faluszerte megbecsült, ”színes” ember volt. Amikor dobolni indult a faluba, a kis Jánost nemegyszer magával vitte. Földjük nem volt, baromfi, sertés, kecske igen. Amikor nagyobbacska lett, a kisfiút nyaranta a kondás mellé adták – a disznókondával kapcsolatos ismereteinek első forráshelye is Kapoly.

A két fivér vályogból készült, földpadlós, zsindelytetős házai közvetlen a domb hajlatánál álltak: átlépve a kerítést az ember máris kinn volt a határban. Óriási volt ez a játéktér, a sárkányeregetés pedig a gyerekek kedvenc játéka. Az emlékezet szerint Sándor bácsi készítette a legszebb sárkányokat, s a szélre ültetés mesterségét is tőle tanulta János.

A megélhetési feltételek tehát ebben a családban is szűkösek voltak, különösen azt követően, hogy a férj, majd a nagyobb fiú a frontra kényszerült. Az önellátásra berendezkedett faluban a városokra jellemző krónikus élelmiszerhiány kevésbé volt érezhető, de a keresetkiesés, a pénzromlás meghatványozta a Bálint családban a megélhetési gondokat.

Mi indokolja mégis a szivárványosan szép emlékképeket? A határ szépsége, a testvérek gondoskodása, Bálint bácsi mesélő kedve? Bizonyosan ezek is. De az árnyképek nem kevésbé erőteljesek, s értelmezést igényelnek.

Mindenekelőtt tisztázásra vár a kérdés: visszajárt-e Kapolyra a gyermek Csermanek Jani? Életrajzírója szerint igen.{38} Maga Kádár János is ezt erősíti meg, amikor így idézi fel Kapolyra való utaztatásának történetét: ”Akkoriban olyan körülmények voltak, hogy amikor visszafele utazgattam, egyedül mentem, mert anyámnak dolgoznia kellett. Felpakolt a vonatra – lehettem úgy 8 éves –, a kupé tele volt kofával, batyuzóval, feketézővel, egyszóval mindenféle emberrel. Két és fél óráig tartott, míg Fehérvárra értünk, ott a pályaudvaron állt egy napot a vonat. Az utasok romantikusak voltak, s engem nem zavartak, de azért főként elfele szerettem utazni, nem Budapest felé.”{39}Tanulságos, hogy a gyerekkori emlékképben hogy rögzül egyszerre elrajzoltan a visszavágyódás és a nyomasztó utazás. Kapolyon ugyanis 1918 után sok minden megváltozott. Meghalt Sándor bácsi felesége, új asszony jött a házhoz, Kázi Lídia. Imre bácsiék Zsófi lánya is meghalt, ugyanakkor 1918. november 15-én újabb gyermek, Mária született. De nemcsak a szűkebb környezet változott, a faluba visszatérő Jánost városi gyerekként, s bármilyen valószínűtlen: úrfiként fogadják tegnapi játszópajtásai, s kiközösítik. Tollas Imre, aki a Kázi Lídiával kötött házasságánál esküvői tanúja volt Sándor bácsinak, így emlékezik:

”Amíg iskolába nem kellett menni, csak nyáron szokott megjönni Kapolyra az iskolai szünet alatt. Számtalan esetben ki szokott menni a tóra, mert a gyerekek ott legeltetik a libákat, ott volt egy fürdőféle, amiben ki egy kis gatyában, ki pedig meztelenül fürdött, ez meg szépen ki volt öltözve, és sokszor meg akarták verni, hogy milyen szépen fel van öltözve. De azért megmenekült tőle, mert hol az egyik, hol a másik, akik idősebbek voltak, megmentették, úgyhogy végül nem bántották a gyerekek.”{40}Az emlékezet ennyi évtized távlatából nyilván torzít, de érdekes módon a másság, az idegenség hatása tulajdonképpen Kádár ritka visszaemlékezéseiben is fellelhető. Maradjunk a Kapolyra való visszalátogatást idéző részleteknél. Gyurkó szól a kerékpáron tett utazásról, a falubeli asszonyok nyegleségéről. Az elbeszélés szerint azt hallva, hogy Csermanek János mint az intéző házának ”felgyújtója” él az emlékezetben, fölült biciklijére, és anélkül, hogy bement volna Kapolyra, visszakarikázott a fővárosba – ami százötven kilométer.{41}Gyurkó László ”a csendes beszédű, nyugodt, kiegyensúlyozott ember komoly, dacos alkatával” magyarázza a válaszreakciót. Az elbeszélés szerint az eset vagy tizenöt évvel Csermanek Jani Pestre távozása után történt, tehát 1933 körül. A visszaemlékezés jellegéből következően nem a történés tényfedezete, hanem szimbolikus jelentése a lényegesebb. De ennek jobb megértése érdekében kíséreljük meg a valóság feltárását.

Az életrajzban az áll, hogy a falu egyetlen palatetős háza égett le. 1910-ben huszonnégyet tart nyilván a népszámlálás; az apátsági birtok intézője nem a faluban lakott; gyermek (vagy gyermekek) okozta nagyobb háztűzre a háború előtti és alatti évekből nem emlékeznek a falu idősei. Továbbá: kicsi a valószínűsége annak, hogy egy négyezer lelket számláló faluban másfél évtized távlatából a család tagjain kívül ismerték volna a Bálint családnál nevelkedő kisgyerek – rokon? fattyú? – vezetéknevét.

A történés időpontja az Arcképvázlatból kitetszően az 1933-as év körüli időszak. Csermanek Jánost már 1931-ben letartóztatják, s jóllehet rövidebb-hosszabb ideig 1936-ig szabadlábon van, rendőri felügyelet alatt áll, s egy refes nem hagyhatja el szabadon állandó lakóhelyét, bár nem kizárt, hogy rövid eltávozásra engedélyt kapott.

De módosítsuk az időpontot, s tételezzük fel, hogy Csermanek János inasként, 15-16 évesen tért vissza Kapolyra. Nos, ez esetben még valószínűtlenebb, hogy a ”konok és dacos” Csermanek János nem megy el a harmadik házig, s nem keresi meg az őt mindig megvédő Sándor bácsit vagy testvérét. Néhány asszony károgása okán egyszer s mindenkorra hátat fordít az apjaként tisztelt Bálint Sándoréknak, gyermekkora idilli színhelyeinek?!

A történetünkben oly fontos ”lelki rezervoár” értelmezése szempontjából megemlítendő, hogy a tűz-motívum egy másik értelmezésben is feltűnik, igaz, a pusztaszemesi családi szájhagyományban: ”Kádár Pusztaszemesen járt nálunk, családi körben az alábbiakat is mesélte a kapolyi gyerekkoráról. Egy hűvös nyári délutánon kis rövidnadrágban a mezőn voltak a többi gyerekkel együtt. Nagyon fáztak, és kitalálták, tüzet raknak. A szalmakazal mellett tüzet gyújtottak. Szerencsétlenségükre meggyulladt a szalmakazal és teljesen leégett. Mikor beesteledett, mindenki hazament. Kádár nem mert bemenni, mert félt a következményektől. Az ablak alatt hallgatózott, hogy mit beszélget a Bálint család a történtekről. Megnyugodva hallgatta, aggódnak érte. »Hol lehet, mit csinálhat most ez a szegény gyerek? Ha valami baja esik, én bosszút állok a szalmakazal tulajdonosán« – mondta Bálint Sándor bácsi. Kádár ekkor sírva bement és bocsánatot kért. Őszintén elmondta: ő csak melegedett, a tüzet a nagyobb gyerekek gyújtották. Bálint bácsi magához ölelte a reszkető gyereket és megbocsátott neki.”

E történetek pontos lélektani feldolgozása és értelmezése nem lehet feladatunk. Kádár János politikai életrajza szempontjából mégis megfogalmazandó: e történetek egyszerre tanúskodnak a valóságban félelemmel és szorongással is átélt időszak idillivé való átértelmezéséről, s az anya távolléte, az apa hiánya okozta fájdalmak hatásáról.

Sándor bácsi alakja ugyanúgy stilizálva van, mint Kapoly rajza. Biztos voltak életének ebben az időszakában szép, megejtő pillanatok, de a visszaemlékezések tükrében a kapolyi évek mégsem nevezhetőek idillinek. S nemcsak az anya távolléte miatt. Igazán Kapolyra visszatértében akkor tudatosult benne: nem a ruhája okán bántják, nem a hajszíne miatt kezelik bűnbakként, hanem – s ez a tűz-motívum igazi jelentése – mert idegen, mert ”senki kölyke”, amikor már nemcsak megélte, de értelmezhette is a történteket.

Az a vonzalom, amelyre a hosszú vonatozás kapcsán utal, vélhetően a nagyvárosból az áttekinthető emberi léptékű falusi térbe való visszavágyódását fejezi ki, s a gyermeki ragaszkodást a megszokotthoz. Ez a képzeletben felhőtlenné tisztult emlékkép elveszett az iskoláskorban ott töltött első két nyáron, s a gyermek Csermanek a földi paradicsom e darabját nem akarta elveszteni. Felnőtt koráig bizonyosan nem tért vissza Kapolyra; Sándor bácsit nem látta többet életében. A felnőtt Kádár pedig Vas István szavaival ”kiirt az emlékezetéből mindent”, amire nem akart emlékezni.

Pedig Sándor bácsi csak 1943-ban halt meg – nyolc évvel korábban vesztette el második feleségét, Kázi Lídiát. A háborús időkben teljes magányban és szegénységben élt. Bálint Imre 1946-ban halt meg, felesége, a csecsemő Csermanek Janit tápláló, felnevelő sz. Pikli Éva pedig 1929 áprilisában. Ifjabb Bálint Imre 1996-ban. A faluban jelenleg a Bálint család egyetlen leszármazottja él, az 1925-ben született Zsófia, özvegy Folner Jánosné. Ő Csermanek Jánost csak hírből ismerte. Szülei házában él, a szomszéd telken üresen áll Sándor bácsiék Kádár János jóváhagyása nélkül korábban múzeummá átalakítani szándékolt vályogháza.

Arra azonban Folner Jánosné jól emlékszik, hogy Csermanek Borbála Jenő nevű fiával a második világháború legnehezebb hónapjaiban, 1944 júliusától 1945 tavaszáig náluk lakott. Már zsendült a határ – idézte fel a vele készített beszélgetésben –, amikor János fia nagy fekete autón lejött értük, hogy hazavigye. Feketekávét akkor nem hozott, de valami ajándékfélét igen. Hogy mit, arra nem emlékezett.{42}1961-ben Kádár ismét járt Kapolyon, ő avatta fel az új kultúrházat. Imre házát egy rövid látogatás erejéig megtisztelte. A térdig sáros utcát látogatását követően kikövezték.{43} A Bálint családot azonban sem a látogatása előtt, sem azután nem támogatta. Többé már nem jár Kapolyon. Vélhetően nem azért, mert hálátlan természet volt: a tudat legmélyére szorított emlékképek csak a távolság megtartásával rögzülhettek lírai pásztorénekként, illetve a rossz gazdag emberekkel, asszonyokkal kapcsolatos diabolikus történetként.

A CUKOR UTCAI ELEMI

Amikor János hatéves lesz, Csermanek Borbála a gyermekét magához veszi, a fővárosba hozza. Úgy vállal munkát, hogy a már felcseperedett gyermek vele lehessen. 1918-at írunk ekkor: összeomlás, forradalmak, pénzromlás és az ellenforradalmi stabilizáció kemény évei ezek. Az ország területe Trianon után egyharmadára csökkent. Magyarország korábban egy nagyobb gazdasági egység, a Monarchia részeként közös pénzrendszer, összekapcsolódó bank- és hitelrendszer, egységes árstruktúra keretei között létezett, a kereskedelmet nem terhelték vámok. Mindez atomjaira hullott. Az önellátásra kényszerült nemzetgazdaság minden ágazatában megnövekedett a tőkeigény, miközben a magyar gazdaság finanszírozásában korábban meghatározó szerepet játszó pénzintézetek csődbe jutottak vagy kritikus tőkehiányban szenvedtek.

Csermanek Borbála természetesen ezen – mai kifejezéssel élve – makrogazdasági összefüggésekről nem sokat tudhatott, de észlelte a kenyér- és húshiányt, a növekvő árakat, a létbizonytalanságot. Nem tudta, hogy mindez hogy függ össze a megkésett polgárosodással, hogy mi a neobarokk, de észlelte a kegyelmesek, méltóságosok, nagyságos urak és asszonyok s a szegény emberek világát elhatároló, az ő szintjén áthághatatlannak tetsző választóvonalat.

Az asszony hatéves kisfiával szobalányként egyáltalán nem, de házicselédként is nehezen tudott elhelyezkedni. Az álláskeresők sokan voltak; meghatározó többségük ráadásul fiatalabb, iskolázottabb, s ami nem kevésbé fontos: hajadon.{44} Csermanek Borbála szinte minden szempontból hátrányos helyzetben volt: mosónőként, takarítónőként, lakhelyét szinte állandóan változtatva tudta csak – legtöbbször alkalmi munkákból – gyermekeit s magát eltartani. A segéd-házfelügyelői állás a Dob utca 6-ban, illetve a Jókai tér 14-ben már viszonylagos stabilitást biztosított, jóllehet az életkörülmények – egy komfort nélküli szoba – itt is nyomorúságosak voltak.

Marginális helyzete ellenére vagy éppen ennek következtében azonban megélt tapasztalatai megtanították rá, hogy a szegény emberek világán belül is vannak választóvonalak és azokon lépcsők, mely utóbbiakon, ha valaki tanult ember lesz, elindulhat felfelé. Ógyalla, Fiume, Kapoly és Budapest gazdag példatárral szolgált. Az uradalmi cseléd és a polgárparaszt, az idénymunkás vagy az esztergályos, nyomdász szinte külön rendet alkottak. E ”nagyon primitív”, ”csontszegény” asszony azért hozta fel fiát Pestre, mert ösztönei azt diktálták: itt könnyebben elindíthatja a lépcsőkön felfelé.

A kiinduló pozíció persze csak Kapolyhoz viszonyítva volt kedvezőbb: erős akarat, képzelőerő kellett ahhoz, hogy a Városház utcai takarítónő, a korabeli Magyar-ország társadalmi-gazdasági feltételei és előítéletei ismeretében fiát a rangos belvárosi Cukor utcai elemibe írassa, majd a Wesselényi utcai polgári iskolában továbbtaníttassa, s olyan korszerű szakmára taníttassa, mint az írógépműszerész. János – visszaemlékezéseiből kitetszően – nem akart az ismeretlen városba költözni: ”rugdalództam ellene a szó mindenféle értelmében”. Az ösztönös tiltakozását igazolni látszottak első tapasztalatai: Budapestre érkezésének első óráiban azt a kis kosárkát, amelyben János minden holmija volt, valaki elemelte. Az eset mély nyomokat hagyott benne.

”Anyám – aki élelmes asszony volt –, megkérte a villamosvezetőt, hogy odatehesse kosarát mellé. A villamos zsúfolt volt, tele katonákkal és másokkal. A vezető bele-egyezett, de amikor le kellett szállni, s kerestük a kosarat, kiderült, hogy eltűnt. A vezető nem figyelt rá, vezetett, és egy katona elvitte. Ez volt első találkozásom Budapesttel. Sokáig haragudtam is érte. A világon mindenem a kosárban volt, kivéve azt, ami rajtam volt. Ilyen volt a »jó napot«. Nem titkolom, még ma is neheztelek emiatt. Ilyen volt az akkori világ. Csak erősítette bennem az érzést, az ellenkezést, hogy minek kell nekem idejönni?!”{45}Első fővárosi lakhelye a Városház utcában volt, néhány háznyira a Kossuth Lajos utcától. Anyja 1918 szeptemberében hozta vagy hozatta fel Budapestre.{46} 1918 októberében kitört az őszirózsás forradalom. János az események okait, célját természetesen nem fogta fel, de izgalmas, kalandfilmbe illő jelenetek tanúja lett. ”Emlékszem – olvashatjuk életrajzi visszaemlékezéseiben –, a Kossuth Lajos utca sarkán volt egy »forradalmi centrum«, arra száguldoztak a katonákkal telerakott teherautók, s a katonák időnként leadtak egy-egy sorozatot. Mint afféle gyerek, mindenre kíváncsi voltam, meg tetszett is az egész. Emlékszem, hogy például mihelyt egy puskalövés elhangzott, a Városház utcában, a Kossuth Lajos utcában minden kaput becsuktak. Jóban voltam a házmesterrel, könyörögtem, hogy engedjen ki, s az egész Kossuth Lajos utcában talán hatan álltunk kint, a többiek mind elbújtak. Mi meg néztük, ahogy lövöldöztek és az autók száguldoztak.” Így történt-e pontosan, nincs jelentősége, a gyermeki emlékezet, talán már későbbi emlékképekkel is átszínezve, így rögzítette az eseményt.

1918. szeptember 1-jétől már iskolás.{47} Osztályzataiból ítélve jó felfogású, gyors észjárású gyerek volt, a zárt dunántúli falu kis mikrovilágából azonban nyilvánvalóan más induló kulturális javakkal érkezett a Cukor utcai iskolába, mint a zömmel jómódú pesti polgárcsaládokból származó társai. Nem kis feszültségforrást jelentett, hogy szegényes volt az öltözete, nem voltak játékai, saját kis könyvtára, gyerekszobája.

Kezdetben még beszédmódja is gúny tárgya volt. ”Eleinte – emlékezik közel ötven év távlatából – szörnyű volt számomra a tájszólás. Egy alkalommal a tanító különböző kérdéseket tett fel a gyerekeknek. Kérdezte: Ki mit ebédelt tegnap? Engem is felszólított:

– Te mit ettél?

– Gánicát.

– Miit?

– Gánicát.

– Az mi?

Az egész osztály rajtam nevetett, a tanító meg dühös volt. A következő alkalommal sem volt szerencsém. Akkor pipicét ebédeltem. A pipice egyébként krumplikása volt, a gánica ugyanaz, több liszttel, kiszaggatva, zsíros tepsiben kisütve – kitűnő étel.”{48}Bizonyosnak látszik, hogy a szégyen pillanatait leginkább itt is akkor élte meg, amikor édesapja nevére, foglalkozására kérdeztek rá, s amikor a háta mögött nyilván zabigyereknek nevezték.

A szociális észlelését gazdagította egy, a Tanácsköztársasággal kapcsolatos eseménysor. 1919 májusa körül történhetett, tehát ekkor hétéves. ”Érdekes emlékem van a Tanácsköztársaság idejéből, amit akkor nem értettem – olvashatjuk életrajzi visszaemlékezéseiben. – A Városház utcai épületben összesen két szegény gyerek volt: a házmestergyerek meg én. A lakók többé-kevésbé jól szituált emberek voltak, ékszerészek, szabómesterek – persze belvárosiak. Lakott ott még újságíró is, Serédi, vagy valami hasonló nevű. Szóval »jobb népek«. Egyszer szóltak, hogy megbeszélték: mi – mármint a két gyerek – kedden itt ebédelünk, szerdán ott, csütörtökön amott. Egész hétre meg voltam híva ebédre, különböző lakókhoz. Nagyon jól tartottak, nem tudtam, hogy miért, de mindenesetre nagyon tetszett. Közben anyám kórházba került. Az egyik lakó rögvest magához vett – két gyereke volt –, s ettől kezdve náluk laktam. Nagy úr lettem, s – ez az, amit egyesek nem akarnak elhinni – francia kisasszonyom is volt. Két gyereket agyusztált, engem is beállítottak a sorba. Csak esténként volt kissé kritikus a helyzet, amikor a két gyerek térden állva imádkozott... Egy szép napon kitették a szűröm. Anyám nem volt otthon, kórházban feküdt. Nem értettem a dolgot. Később jöttem rá: akkor bukott meg a Tanácsköztársaság.”

AZ ANYA

Csermanek Borbála lehetőségei szerint igyekezett mindennel ellátni fiát; volt füzete, ceruzája, táskája; mindig gondozott, tiszta volt, a szegénység stigmáját azonban magán viselte.

Azt, hogy mekkora különbség lehet a gazdagság és a szegénység között, észlelte az iskolában, de a mindennapokban most tapasztalta meg. A szegénység köztudottan nemcsak állapot, de viszonylat is, s e néhány hét vagy talán hónap alatt Csermanek János megélte a viszonylatok sarokpontjai közötti távolságokat.

Jóllehet jeles tanuló volt és fokozatosan megtanult alkalmazkodni a körülményekhez, a bántások nyomot hagytak benne. Anyja minden támogatást meg akart ugyan adni fiának, de a hajszolt, betegesen türelmetlen asszony nem értette bajait, nem tudott beszélni a gyermek nyelvén.

Vélhetően fokozta a gyermek Jánosban felhalmozódó indulatokat az apa – a pótapa – elvesztése is. Kapolyon ha nem is vér szerinti rokonai éltek, ő csak annyit észlelt: két család is magáénak tekinti, és Sándor bácsinak minden bánatát elmesélhette. Anyja – ő így élte meg –szikár volt és indulatos, pesti családja pedig csonka. János helyzetét tovább nehezítette, hogy alig múlt nyolcéves, féltestvére született – Jenő. Az apa ez esetben mindmáig ismeretlen, anyja az állását is elvesztette. Ekkor vállalt viceházfelügyelőséget a Hungária körút egyik bérkaszárnyájában. Mivel anyja mosni is eljárt, gyakran e gyerekemberre hárult, hogy megcucliztassa, pelenkába tegye öccsét, amiért ”fiú gyerekek körében... csak csúfolódás, kigúnyolás járt... Ez (is) egy tégla a magány, a későbbi magány épületén.”{49} S e helyzet következményei az anya és a fiú szempontjából egyaránt feszültség forrásai lettek. A szerepek nem felcserélhetők; az apa ismeretlensége és hiánya még nyomasztóbbá vált.

János egyrészt megtanult alkalmazkodni s lefojtani az őt ért sérelmeket, másrészt a szorongásokat megkísérelte ”a küzdj meg és menekülj” cselekvéssorával oldani. Magatartásában a kettősség nyomai ekkor fedezhetők fel először. A küzdelem és a menekülés effektusai fejeződnek ki már hét–tíz évesen csavargásaiban, ”világgá megyek” hangulataiban.

”Az elemiben végig 1-es (a mostani 5-ösnek megfelelő) tanuló voltam, de szörnyű sok mulasztott órám volt. Az év végi bizonyítványok valahogy úgy néztek ki, hogy »mulasztott órák száma: 114 – mondjuk –, ebből igazolt 32.« Ezzel nem nagyon lehet büszkélkedni. A hiányzások azzal függnek össze, hogy ha dühös voltam, elmentem három napra, öt napra világgá. El is jutottam körülbelül a Nagycsarnokig, ott éldegéltem nyáridőben, amíg tudtam.”

E sajátos lázadási forma édesanyjával kapcsolatos viszonyát is terhelte. A történet oly élességgel mutatja Csermanek Borbála érzelmeinek hőfokát, anyai szerepfelfogásának jellemzőit, hogy csonkítatlanul idézzük.

”Egy alkalommal alaposan rá is fizettem a csavargásra – idézi fel életrajzi visszaemlékezéseiben. Az történt, hogy néhány napra világgá mentem. Persze iskolába se jártam, gondoltam, csak nem vagyok bolond iskolába járni, amikor világgá mentem? Még prolongáltam is a csavargást, mert amikor elfogyott a pogácsám, csak hazamentem, iskolába nem. Oda nem jártam még vagy két hétig. Eközben egyszer azt mondja édesanyám: »Holnap kéredzkedj el az iskolából.« Kérdem: miért? »Mert el kell jönnöd velem az elöljáróságra.« Valami kérvényt kellett átadnia, s akkor az volt a szokás, hogy vitték a gyereket is, hátha így nagyobb lesz a foganatja. Gondoltam, elkéredzkednem egyszerű, csak magamtól kell, de ebből lehet valami kis komplikáció. A Városház utcában laktunk, az elöljáróság meg a Váci utcában, a mostani Új Városháza épületében volt. A legrövidebb út a Városház utca és az Új Városháza között a Cukor utcán át vezetett. Úgy számoltam, hogy 11-kor még csak elmegyünk arra, de kérdés, hogy mikor végzünk és hogyan jövünk hazafelé? 11 óra körül csakugyan üres volt a Cukor utca, s úgy háromnegyed 12 körül végzett anyám. Amikor hazafelé tartottunk, már éreztem a veszélyt: atyaúristen, pont 12-kor érünk a Cukor utcába, mi lesz ebből? A Veres Pálné utcában kezdtem mondani anyámnak, hogy menjünk az Irányi utca felé. »Miért?« Ott van az az állatkereskedés, meg akarom nézni... Csakugyan volt ott állatkereskedés, talán még ma is megvan. »Majd máskor megnézed, gyerünk csak, erre rövidebb.« Bekanyarodtunk a Cukor utcába, s amikor odaértünk az iskolához, kizúdult az utcára az én első osztályom. A gyerekek természetesen óriási üdvrivalgással fogadtak: »Szevasz, hol vagy már két hete?« Anyám először semmit sem értett az egészből, de aztán megértette. Éppen stráfkocsival vittek arra tűzifát, s ami elpotyogott, abból felkapott egyet, és azzal »egyengette« a fejem, ahol érte, egész a Városház utcáig. Ezzel az ügy el volt rendezve. Másnap bementem az iskolába, és szorgalmas tanulóként jártam tovább. Mindez úgy november közepe táján lehetett. Jött a karácsonyi szünet. Karácsony előtt a Nagycsarnok előtt mindig piac volt, karácsonyfát, díszeket és egyebeket árultak. Anyámmal kiszaladtunk, hogy veszünk valamit. Persze a nagy tülekedésben gyerekek is csavarogtak, bámészkodtak. Egyszer csak szembejött velünk egy osztálytársam, aki a múltkor is ott volt, és akinek nagyon tetszett, hogy megjártam akkor. Megint elkezdett ordítani: »Szevasz, hol voltál, hogy olyan régen nem voltál iskolában?« Mondom, akkor jártam rendesen, de hát a múltkori ügy nagyon tetszett neki. Anyám nem is kérdezett semmit, csak elkezdett verni, s vízkeresztig – kisebb szünetekkel – vert. Nem is nagyon tiltakoztam, egyszer ugyan mondtam, hogy hazudott a gyerek, voltam iskolában, de nem hitte el. Napjában kétszer-háromszor, amikor eszébe jutott, nem szólt semmit, csak ütött. Nem volt hova mennem, nem tudtam semmit sem bizonyítani. Amikor vége volt a szünetnek, rohant anyám az igazgatóhoz – mert már akkor »nagy« ember voltam, egyenesen az igazgató foglalkozott velem –, s mondta: »Kérem, ez a gyerek nem jár rendesen iskolába, csináljanak vele valamit.« Mire az igazgató mondta, hogy dehogynem jár. »Igen? Akkor jó.« Mondtam anyámnak, látja, mit ütött maga engem... Azt felelte: »Nem baj, biztos csináltál olyat, amiről nem tudok, vagy fogsz csinálni.« Ezzel el volt intézve. Aztán a gyereket kicsit megpofoztam és kész. Az egész dologban közrejátszott az, hogy nem szerettem itt lenni.”{50}E szigor a féltés megnyilvánulási formája volt. Szerepet játszott benne az, amit emocionális félreértésként jellemeznek. A gyermek úgy érzi, joga van a normasértésre, az anyának pedig – Mérei Ferenc szavait idézve – ”az az élménye, hogy szereti gyerekét, minden áldozatot meghoz érte, de a gyerek érzéketlen vele szemben, hálátlan.”{51}Ez esetben azonban vélhetően másról, többről is szó volt. Csermanek Borbála fiát lehetőségeit meghaladó erőfeszítéssel azért taníttatta, hogy ”magasba emelje”. Attól a páriasorstól kívánta megóvni, ami neki osztályrészül jutott. Fiuméban mintát kapott, tagoltabb világot látott. Elérhető célnak egy szakma elsajátítása tetszett, s az ő társadalmi látószögéből a rangot adó szakmával rendelkező szakmunkás is úr, tanult ember. Ennek az álmának megvalósítását látta veszélyeztetve, ez a félelemérzet magyarázza indulata hőfokát.

Más kapaszkodókat is keresett. Ilyen volt a Budapesten élő szlovákok közössége, s a vallás. Ám a ”tót” ekkoriban a megvetést jelentette, így maradt a vallás.{52} Csermanek Borbála hívő katolikus volt, s fiaiból is erényes, hívő embereket akart nevelni. Ez esetben is erőnek erejével lépett fel: kukoricára térdepeltette büntetésből, mert János nem volt hajlandó imára kulcsolni kezét.

A történet egyébként viszonyuk szempontjából példaértékű, egyaránt szemlélteti Csermanek Borbála megszállottságát, s János szembeszegülésének – dacreakciójának – erősségét. ”Anyám kényszeríteni akart, hogy imádkozzam – emlékezik 1967-ben Kádár János –. Büntetésből térdepeltetett a sarokba. »Addig leszel ott, amíg bocsánatot nem kérsz.« Nagyon sokáig eltérdeltem, úgyhogy anyám unta meg. »Nem kérsz bocsánatot?«..., de már változott a hangja. Nem. Méregbe gurult, s kukoricát szórt a térdem alá. Akkor sem kértem bocsánatot. Végül nem bírta kivárni, lefeküdt. Hideg volt. »Kérj már bocsánatot.« Nem kérek. »Jó, ne kérj, feküdj le.« Nem fekszem – s térdeltem tovább. Ezzel a csata eldőlt, soha többé nem kellett térdelnem.”

Történetünk szempontjából másodlagos jelentőségű, hogy a gyermekként megélt sérelmet mennyire színezte ki az emlékezet, a lényeges: ez az emlékkép rögzült, s láthatatlan tényezőjévé vált a gyermek János elkülönülésének, önépítésének.

Kapolyi éveiben – életkorából következően – a cselekvés és az elszenvedés kusza gomolyt alkotott: az énnek a másikkal szemben ekkor még nincs szilárdsága.{53} Az anya, aki hatévi távollét után visszakapja gyermekét, e helyzetet érthetően állandósítani akarja, János azonban már iskoláskorú, s ez az időszak az én-kiterjesztés, az én-azonosság kereséséért vívott újabb küzdelem időszaka.{54} Ez – Jenő születését követően talán hatványozottabban – a dacban nyilvánul meg, amely egyébként a közhiedelemmel ellentétben nem öncélú; az ellenszegülés lényegileg függ össze a saját személyiség keresésének folyamatával. E folyamatnak kegyetlen, de gyakran elkerülhetetlen állomása a szülők – ez esetben a küzdelmét egyedül vívó, szegényes, de vulkanikus erejű érzelemtől fűtött anya – egészében vagy részben való elutasítása.{55}Csermanek Borbála azonban az ellenszegülést a rosszaság jelének tekintette, az ima megtagadását istenkáromlásnak. A felnőtt János mélységes szeretettel kötődött anyjához, de akkor, ott a történet nem egyszerűen az imádkozás megtagadásáról szólt, hanem az elkülönülés elkerülhetetlenségéről, amit mindketten válságként éltek meg.

KAMASZÉVEK – A WESSELÉNYI UTCAI POLGÁRI

A jó eszű és a maga világában nagyon is talpraesett János megkapaszkodott, társakra talált. Bizonyítványa elfogadható maradt, önbizalma pedig tovább erősödött a szociálisan egyneműbb Wesselényi utcai polgári iskolában. Ekkor – visszaemlékezéséből kitetszően – három dologgal tűnik ki. Sokat olvas, leleményes a csínytevésben és jól kergeti a labdát. A polgáriban már ”nem voltam olyan nagyon jó diák, csak az volt a szerencsém, hogy figyeltem, amit az iskolában magyarázgattak. Ezzel elintéztem az egész tanulást. Emiatt – és a lakáskörülmények miatt – otthon sohasem tanultam. A könnyebb tantárgyakkal úgy voltam, hogy a polgáriban júniusban megvettük a könyvet, amikor a végzett gyerekek eladták, a nyári szünet alatt elolvastam, s ezzel körülbelül végeztem is. Év közben persze figyeltem, hogy mit magyaráznak. Egy tárggyal, a némettel hadilábon álltam. Úgy jártam vele, hogy megpróbáltam figyelni, egyszer el is olvastam, de nem értettem. Abba is hagytam. Azután májusban elkezdtem kicsit magolni, s így elevickéltem valahogy. A negyedik polgáriban kicsit jobban nekihuzakodtam, hogy jobb legyen a bizonyítvány.”{56}Mindenekelőtt a lakáskörülmények nem kedveztek olvasó-szenvedélyének. Testvéröccsével és anyjával egyszobás, komfort nélküli bérleményekben laktak. A villany sem volt bevezetve, ”a petróleumlámpa pedig sokba került”. Ezért – legalábbis amíg nem fordult hidegebbre az idő – ”11–12 óráig szoktam az utcai lámpa alatt, a járdaszélen vagy a padon ülve olvasni vagy sakkozni” – olvashatjuk az Első lépésekben. E helyütt említi, hogy milyen könyveket olvasott ezen időszakban: ”...a »Mister Herkules« című ponyvaregénytől kezdve Vernéig és Zoláig sok mindent összeolvastam én, de ehhez hasonló könyvet még soha.”

Csínytevései szokványos diáktörténetek, de – ha fonákjáról is – egyben jelei a kortárs csoportban való emancipálódásának. Egy jellegzetes eset: ”a német órák elől előszeretettel lógtam meg. Úgy csináltuk, hogy a portás ablaka előtt négykézláb másztunk ki ketten-hárman, elmentünk a Sándor térre, vagy valahová arra a környékre, egy órát labdáztunk, azután visszalopakodtunk és a következő órán már rendesen ott voltunk.”{57}Szokványos történet a foci iránti lángolása is. Másodikos polgárista volt, amikor Segesdi László nevű osztálytársa elvitte a Hársfa utcai Sport Clubba. Ez egy szegény, önfenntartó kis sportkör volt, meccseiket homokos pályán a Népligetben játszották, mezét mindenki maga mosta, foltozta, cipőjét maga tartotta rendben. Sárga-kék sávos mezükre a már státusférfi Kádár János lelkesen emlékezett. Érthető. Két éven keresztül minden vasárnap itt rúgta a labdát, s később is csak kényszerűségből hagyta ott a neki rangot adó centerhalf (középhátvéd) posztját.

Mint annyi más városi kamasznak, Csermanek Jánosnak a foci nemcsak örömforrás volt, de képzeletbeli jövő, út az álmok világába: ”Én nemcsak szerettem futballozni, hanem titokban ugyan, de annál erősebben hittem, hogy pár rövid év múlva én leszek az új Kohut, Zsák vagy Opata.”{58}Voltak örömteli percei és sikerei a kamasz Csermaneknek, de a történelmi idők s családja helyzete sem kedvezett az álmok valóra váltásához. Anyja betegeskedett, és két fiával többször is költözni kényszerültek. Először a Hungária körútra – innen gyalog járt be naponta a Wesselényi utcába –, a Károly körútra, a Dob utcába, s végül a Jókai tér 2-be, ahol segéd-házfelügyelőként kapott egy komfort nélküli egyszobás lakást. Az egyik ágyon aludt az anya, a másikon a két fiú, János és Jenő.

1922–26 már a konszolidáció évei, de a gazdasági-pénzügyi egyensúly megteremtése akkor is szükségszerű szigorító intézkedésekkel társult, másrészt tartósította vagy újratermelte a történelmi Magyarország anakronizmusait: mindenekelőtt a nagybirtokrendszert a maga kötöttségeivel, a társadalmi osztályokat, rétegeket elválasztó rendies különbségeket, vagyis ”konzerválás volt reform nélkül”.

A társadalom peremére szorult, végig a létminimum alatt vergődő Csermanek Borbálát a megszorító intézkedések közvetve érintették. Ha csökken a középosztály életnívója – a konszolidációnak ilyen következményei is voltak –, beszűkül e réteg piaca is: kevesebb mosónőt, takarítónőt foglalkoztatnak, vagy ha egyáltalán, akkor nyomottabb béren. Ám ő elhatározásán, hogy gyerekeit taníttatja, a ridegebb körülmények között sem változtatott. A nagyobbik fiúnak ezért kellett alkalmi munkákkal pénzt keresnie hétvégeken, s nyári szüneteken polgáristaként állást vállalnia.{59} Egy hónapot pikolófiúként visszatérően egy újpesti kocsmárosnál dolgozott, egy hónapot pedig falun: Pest és Békés megyében állatgondozók mellett vállalt munkát.

A falun pásztorkodással eltöltött hónapokra jó szívvel, felszabadult mesélőkedvvel emlékezett: ”Főleg pásztorkodtam – olvashatjuk életrajzi visszaemlékezéseiben. Ezt szerettem, ehhez aránylag értettem is. Csavarogni nem nagyon lehetett, mert azt megmondták, hogy hova, merre kell menni. Viszont sok előnye volt. Szerettem egyedül lenni, lehetett közben olvasni..., de nem adom ki az összes szakmai titkot. Két nyáron például községi pásztorhoz szegődtem. Volt 4-5 gyereke, hozzájuk odavett még 3-4-et, s mindent ellátott, a marhagulyát, a disznócsordát stb. Mi a gazdák jószágát őriztük. Persze féltették az állataikat, ezért a bojtároknak jó dolguk volt. Mindegyik »kent« bennünket, hogy az övére vigyázzunk. Később is, amikor Pest meg Békés megyében jártam, mindig jószágot őriztem. Ehhez értettem, a földmunkához sohasem értettem. Egyébként elárulom: a marha, a birka, a kecske, a ló őrzését szívesen vállaltuk, a disznóét sohasem. Mert mindegyik összetart, de a disznó széjjel.” (Csak emlékeztetőül: Kapolyon ”gyerekemberként” nyaranta a kondás mellé adták – H. T.) ”Mi is úgy voltunk, hogy egyikünk sem akarta a disznót őrizni, mindegyik a teheneknél vagy birkáknál akart lenni, úgyhogy hetenként váltogattuk egymást. A kondást faluhelyen lenézik, de ennek régebbi eredete van. Valamikor a marhapásztor lovon járt, a birkapásztor szamáron, a kondás pedig gyalog.”

S az emlékképek színes mozaikja egy, a kamasz – vagy nemcsak a kamasz – Csermanek János értékszemléletébe, lélekvilágába bepillantást engedő gondolatsorral zárul: ”A pásztorkodás a mai napig is a legjobb foglalkozás. A pásztor a legszabadabb ember, voltaképpen senki nem is mer beleszólni munkájába, annyira tőle függ minden. Így van ez ma is, így volt a régi világban is. Ha én valamiért megharagudtam valamelyik gazdára, olyat húztam a tehenére, hogy menten elvetélt. A gazda meg mehetett, ahova akart, nem tudott mit csinálni, pláne, ha volt még két vemhes tehene.”

INASÉVEK

A két világháború közötti évtizedben a munkásság is rendiesen tagolt volt. Szigorú hierarchikus választóvonalak húzódtak nemcsak az inas és a segéd úr között, de az egyes szakmákat is pontosan el lehetett helyezni egy tekintélyi ranglétrán. A nyomdász, az orvosi-, az elektroműszerész, a szerszámesztergályos s a két világháború között az írógépműszerész magas presztízsű, rangos szakmák voltak. Jogaikat, jövedelmüket magas fokú szervezettségük is biztosította.{60} A betanított munkások, segédmunkások, napszámosok szemében urak voltak, s meg is követelték ezt a megszólítást. Vasárnap az egyletben keménykalapban, keményített gallérral jelentek meg, előfizetői voltak a Népszava kiskönyvtárának, újságoknak. A munkásdinasztiák Budapest elővárosaiban kertes házakban laktak, különösen azok, akiknek társadalmi beilleszkedését az állami gépgyárak, a főváros vagy egy szélesebb látókörű gyáros – mint Aschner Lipót – célirányosan segítette elő. Még egyértelműbb volt a választóvonal a szakmunkás és a betanított-, illetve segédmunkás, vagy azon évek szókincsét használva: a szakmunkások és napszámosok között. S ez utóbbiak aránya az ipari munkásságon belül éppen a húszas években dinamikusan növekedett.{61} Nemcsak szakképesítéssel nem rendelkeztek, alacsonyabb volt az iskolázottságuk, jelentős százalékuk faluról frissen feláramló, ott életlehetőséget nem találó rétegekből toborzódott.{62}Az írógépműszerész szakma megadta a kitörési esélyt, de a fiatal, tizennyolcadik életévében járó Csermanek János az úri proletárok – korabeli szóhasználattal: a munkásarisztokraták – világában nem érezte otthon magát. Számára a kiszolgáltatott, a szegény ember volt a proli, ösztönösen azokkal szolidarizált. Hogy a szocialista mozgalom igazi bázisát a szervezett, tanult, osztályöntudattal rendelkező munkások jelentik, a kamasz Csermanek János nem tudhatja. Ám gondolatvilágában már ekkor megjelenik – jóllehet ekkor még nem tudatosul – egy kettősség, mely változó alakzatokban és tartalommal végigkíséri életét. Kötődik is az elesettek, peremre szorultak világához, melyben maga is felnőtt és eszmélt, de – visszaemlékezéseiből kitetszően – ki is akar törni e világból. Olvasó, álmodozó, töprengő gyerekként többre vágyik; zavarja igénytelenségük, nyájtudatuk, az a természetesség, amellyel megalázottságukat tudomásul veszik.

Ilyen induló diszpozíciókkal és beidegződésekkel először a nagyjövővű autószerelő szakmára jelentkezett, de a mester anyagi feltételeit nem fogadhatta el. Ezt követően választotta az írógépműszerész szakmát, s került 1927 őszén Izsák Sándor műhelyébe.{63} A mester a Torpedó Írógép magyarországi vezérképviselője volt, cégében e jó márkájú írógép jótállását és karbantartását végezték. A viszonylag magas keresetet biztosító, modern szakma annyira zártkörű volt, hogy az országban a nyilvántartás mindössze százhatvan írógépműszerész mesterrel, illetve segéddel számolt.

Az írógépműszerész szakmát egyébként sikerrel elsajátította, ”felszabadult”, ahogy a segédlevél kézhezvételét akkor nevezték, s azt követően még fél évet dolgozott Izsáknál. A munkahely konvencionális rendjét, e kis ”családias” üzemeknél különösen érzékelhető főnöki felsőbbrendűségi tudatot nehezen viselte el.

Az írógépműszerészség úgynevezett fehérköpenyes szakma volt: a megelőző karbantartást, kisebb javítást ügyvédi, ingatlanközvetítő irodákban, szerkesztőségekben, nemegyszer magánzók lakásán kellett elvégezni. A cég tekintélye megkövetelte, hogy képviselői polgári környezetben, polgári megjelenéssel tegyék magukat észrevétlenné, környezethez illővé. A szakma úri jellegét ez is erősítette.

Jánost már másodéves inasként – segédi minőségben – házhoz küldték. Tanoncként minimális jövedelemmel rendelkezett; öltözködésre a kisöcs mellett még kevesebb pénz jutott. A cégnél e tény is konfliktusforrásul szolgált, befolyásolván János későbbi pályáját.

1967-ben Kádár így idézi fel a szakításhoz vezető konfliktus történetét: ”Olyan szakma volt ez, hogy részben a műhelyben kellett dolgozni, részben kint. Emiatt megkövetelték, hogy az ember kicsit rendesebben öltözködjék. Ez nekem nem nagyon ment.” Egy alkalommal a vállamnál, a kulcscsontom tájékán szakadt volt az ingem. Észre sem vettem. Behívott a főnök, nézett jobbról, nézett balról – ezt általában nem szereti az ember, úgyhogy le is tettem a szerszámot –, nem tudta, hogyan kössön belém. Aztán megkérdezte: »Miért szakadt az inged?« Azt sem tudom, hogy szakadt – válaszoltam. Azt mondta: »Gyere fel hozzám vasárnap, adok majd egy inget.« Nagy potrohos lipótvárosi ember volt. Méregbe jöttem. Általában senki fehérneműjét nem vettem fel, akármilyen szegény voltam. Arra gondoltam, hogy ha magamra is venném, olyan lenne rajtam, mint egy szoknya. Meg aztán: miért akar ez boldogítani engem, s miért menjek hozzá vasárnap? Meg is kérdeztem: miért ne hétköznap menjek? Azt mondta: »Tudod mit, már nem is kell, hogy gyere, ha vasárnap nem jó.« Rendben van, nekem a maga inge [úgy]sem jó, adjon inkább több fizetést, majd veszek inget. »Mikor szabadulsz?« – kérdezte. Elkezdtem számolgatni, s valahogy úgy jött ki, mintha most azt mondanám, hogy 1968 augusztusában. »Jó, de a következő nap már nem kell bejönnöd.«{64} Rendben van – mondtam –, de akkor sem megyek fel vasárnap az ingért. Amikor elérkezett az idő, mégsem bocsátott el, de nem szívlelt. Hat-hét hónap múlva viszont, amikor megkezdődött a leépítés, elsőnek engem »zeccolt« ki.”

Pedig sok minden vonzotta a szakmában. Egy finomabb írógép a húszas években csúcstechnikának számított, finom kéz és agymunka is kellett a sikeres teljesítményhez. De erős ellenérzések munkáltak benne, s vélhetően a tudattalanban rögzült gyermekkori sérülések okán is érzékenyebb volt, s robbant minden megszégyenítő célzatú – vagy általa ilyennek vélt – megjegyzésre. Ez az érzés második természetévé vált, s e vonatkozásban reakciói egyértelműen anyjáéval rokonulnak.{65}Pedig az ár, amit a visszautasításért fizetett, nagyon magas volt. 1929-ben bocsátja el főnöke, s ekkor már érződik a nagy válság előszele. Csökken az írógép-behozatal, irodák mennek tönkre, egész bankok mennek csődbe, a kis szakmában nem talál elhelyezkedési lehetőséget. Az Izsák cégnél eltöltött viszonylag gondtalanabb évek után újra rászakadt az ég.

Ezen kevésbé zord időszak egyik színező eleme másik kedvenc időtöltésével kapcsolatos: a sakkal. 1928-ban már versenyekre is jár, a nem nagy létszámú szakmai szervezetek is szívesen adtak otthont sakkozó tagjaiknak, versenyeket is rendeztek. Egyik borbélyinas barátja, ismerve János e kedvenc időtöltését, elvitte a Borbély és Fodrászipari Dolgozók Szakszervezetének Havas utcai helyiségében megrendezett ifjúsági versenyre. A hazai szakszervezetek sajátos klubéletével vélhetően ez az első találkozása. A versenyt megnyerte, díjat is kapott, majd egy másik barátja biztatására belépett a Külső-Ferencvárosi Munkás Sakk-körbe, s attól kezdve rendszeresen játszott versenymérkőzéseken.{66}A fodrászoknál a verseny győzteseként könyvjutalmat is kapott. Engels Frigyes ”Hogyan alakítaná át Dühring Jenő úr az összes tudományokat” című művét. A történet tanulságos. E bonyolult nyelvezetű mű – függetlenül attól, mennyit vesztett érvényességéből – enciklopédikusan összefoglalta Marx legfontosabb gazdaságtani, társadalomtudományi, bölcseleti tételeit. Absztrakciós szintje – még ha Engels népszerű vitairatnak szánta is – előiskolázottságot, az adott tudományterületeken meghatározott jártasságot követelt. Lehet, hogy a verseny szervezői maguk sem olvasták a könyvet, talán a Népszava kiadótól kapták ajándékozás céljára. Érthető, ha Csermanek Jánost első olvasásra megdöbbentette a jutalmul kapott könyv tartalma. ”Hogy lehet ez: magyarul van írva, a betűket ismerem, a szavakat értem, egyes mondatokat is – az egészből pedig mégsem értek semmit? Saját szellemi képességeimet – talán mondani sem kellene – akkoriban igen nagyra értékeltem. Gondoltam, a könyvben van a hiba...” Mesterházi Lajosnak 1967-ben e történésről, s a könyv befogadásáról a következőket mondotta: ”Jómagamnak bizonyos értelemben pechem volt, mert az Anti-Dühring egyike a legnehezebb olvasmányoknak. Ennél már ilyen szempontból csak A tőke rosszabb... kínlódtam vele, de máig is a leginkább kedvelt könyvem a marxista irodalomban.”

Elõszó

{1} William Shawcross: Crime and Compromise. Janos Kadar and the Politics of Hungary Since Revolution. Dutton, New York, 1974.

{2} Gyurkó László: Arcképvázlat történelmi háttérrel. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1982.

{3} E sorozatban végül Kádár János válogatott írásainak megjelentetését tervezték s Gyurkó László Arcképvázlata szolgált a mű bevezetőjéül.

{4} Jules Michelet: Franciaország története. 1869-es előszava. In: Ima az Akropoliszon. A francia esszé klasszikusai. Válogatta: Gyergyai Albert. Európa Könyvkiadó, Budapest, 1977. 244. old.

Gyerekkor

{5} A bejegyzés ideje június 5.; a gyermek neve, vallása: János József, fiú, r. kath. Magyar Országos Levéltár (a továbbiakban MOL) Kádár János iratai. P. 2065. 1.d/2.1.

{6} Igen jellemző Kádár János válaszlevele: ”Tisztelt Zelmanović elvtárs! Levelét a »Vjesnik« című napilapban és a hozzájuk mellékelt fényképfelvételeket megkaptam. Átnéztem. Figyelmességét köszönöm. Mivel a szóban forgó írások az én személyemet érintik, nem vagyok abban a helyzetben, hogy nyilatkozhassak róluk. Fáradozása megtisztelő számomra. Élve az alkalommal, minden jót, sikereket kívánok Önnek...” Bp. 1983. november 26., Kádár János. (MOL M–KS 288. f. 47/770. ő. e.)

{7} Az 1873. február 23-án Ógyallán összeházasodott férj családi neve a Házasságlevélben (Sobásby list) Csermányik. Lánya Abbáziában a Czermanik nevet használta. A könnyebb kiejtés okán a magyar dokumentumokban a Csermanek Borbála bejegyzés szerepel.

{8} A témáról lásd Gyáni Gábor: Család, háztartás és a városi cselédség. Budapest, 1983.

{9} Ógyallának 1910-ben 2536 lakosa volt. A kereső lakosok megközelítően fele volt őstermelő (549); iparban, kereskedelemben, közlekedésben 191-en dolgoztak, közszolgálatban dolgozott, illetve szabadfoglalkozású 92, napszámos 65, házicseléd 103 volt. Birtok egy volt a határban, az 1572 holdas Konkoly Thege-birtok (az 1904-es Gazda címtár szerint a birtok még három falura terjedt ki). Ógyalla lakosainak 99 százaléka vallotta magát magyarnak (2536 fő), s mindössze négyen német, illetve kilencen szlovák anyanyelvűnek. A vallási megoszlás: 2335 római katolikus, 161 református, 173 izraelita, a többi egyéb. (A Magyar Szentkorona Országainak 1910. évi népszámlálása. Magyar Statisztikai Közlemények. Új sorozat, 42. k. Budapest, 1912)

{10} A jeles kutató és nemesi sarj népszínműveket, csárdásokat is komponált, melyeket a nemzet csalogányának nevezett Blaha Lujza vitt sikerre. Jártas volt a mérnöki tudományokban, hajógépészi és hajóskapitányi vizsgával rendelkezett és képesített gőzmozdonyvezető volt: a rendies Magyarországon reneszánsz figura.

{11} Steiner József: Konkoly Thege Miklós. Akadémiai emlékbeszédek 24/4. Budapest 1943. Konkoly Thege Miklós az MTA-nak 1876-tól levelező, 1894-től tiszteleti tagja volt.

{12} Vargha Domokosné: Konkoly Thege Miklós. Magyar Tudóslexikon A–Z-ig. Budapest, 1997. 481. old.

{13} Murányi Gábor közlése szerint a Konkoly Thege nemzetség ma élő tagjai, bár tudnak a meteorológus-szakma egyes művelői által életben tartott legendáról, felmenőjük vélt apaságát valószínűtlennek tartják, s azzal érdemben a jövőben sem kívánnak foglalkozni. Heti Világgazdaság, 1998. március 7. 74. old.

{14} Buza Péter: Pestújhelyi emlékek. Pestújhely, Rákospalotai Múzeum, 1997. 227. old.

{15} Buza Péter így idézi fel a pestújhelyi szájhagyományt: ”Több tanú erősíti meg, hogy az öreg Szabó a Janit fiaként kezelte, ha Gyulának cipőt vett, Janinak is, ha mozijegyet, mozijegyet neki is, életük egy meghatározott szakaszában – ha a tejtestvériség netán legenda is – szoros volt közöttük a kapcsolat.” (Buza Péter: i. m. 225. old.)

{16} Az 1912. évi Baedeker Abbazia szerint Opatijában 1912-ben 27 szálloda és 37 panzió működött. Az Omladinska u. 11-ben egykoron található Villa Austria 9 szobával és 19 fekhellyel rendelkezett. A prospektus szerint a vendégek rendelkezésére állt a fürdőhelyiség és a kert. A villa tulajdonosa osztrák volt. A szobalány mellett egy szakács, egy mosónő, házfelügyelő (kertész) dolgozott. D. Zelmanović: Pansion s jednom zvjezdicom. Novi list – Glas Istre, 1990. 18. old.

{17} A Gyurkó László könyvében található megfogalmazás, hogy a Krezinger család vagyoni-rendi megfontolások okán nem engedte, hogy fiuk ”vagyonon alul házasodjon”, nem erősíthető meg a telekkönyvi adatok fényében. Az 1913-ban nőül vett Krezinger lány – mint majd látni fogjuk: nem vérrokon – is vagyontalan volt: a szülők ellenállását a zárt kis közösség szigorú erkölcsi rendje motiválta meghatározóan. (Gyurkó László: Arcképvázlat történelmi háttérrel. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1982. 23. old.)

{18} D. Zelmanović: Vojska na Brajdici i koljicu. 1990. 20. old.

{19} Fiuménak 1910-ben 24 000 olasz, 6000 magyar, 2000 szlovén és 13 000 horvát lakosa volt. D. Zelmanović: Vojska... i. m. 20. old

{20} Ha megalapozott lenne az a feltételezés, hogy Konkoly Thege Miklós rejtette el Abbáziában az általa teherbe ejtett Csermanek Borbálát, módot talált volna rá, hogy Fiuméban munkahelyet találjon számára. Csermanek Borbála azonban e számára kritikus helyzetben csak magára hagyatkozhatott.

{21} A Tabi járáshoz tartozó Pusztaszemesnek az 1910. évi népszámlálás idején 471 lakosa volt (230 férfi, 241 nő). 241 volt a nőtlen, illetve hajadon, 208 a házas, 17 az özvegy. Törvényesen elvált lakója nem volt a falunak. A többség, 313 fő anyanyelve német volt, ezek egykori bajor telepesek leszármazottai. Az elmagyarosodott Krezinger család római katolikus vallású volt, mint a falu meghatározó többsége. A faluban csaknem mindenki magyarul is beszélt. (A Magyar Szentkorona Országainak... i. m. 42. k. 36–37. old.)

{22} 1910-ben 65 kőből vagy téglából épült lakóházat írtak össze a számlálóbiztosok. (Uo. 409. old.)

{23} Krezinger Ádámné visszaemlékezését lejegyezte Bognár Zoltán, Kapoly, 1998. február. Bognár Zoltán egyébként iparosember, lokálpatriótaként foglalkozik a falu helytörténetével

{24} Interjú ifj. Bálint Imrével. Készítette Bertalan Béla, Tab, 1987. július 7.

{25} A Krezinger család emlékezete más változatot őriz. E szerint fiai a harmincas években megtalálták apjuk személyes holmijai között a postautalványokat, amelyeken szerény összegeket küldött Budapestre Csermanek Borbálának. Egy másik változat szerint a tejpénzt ő fizette a nevelőszülőknek. (Krezinger Ádámné visszaemlékezése, 1998. február)

{26} Kádár János: Első lépések. Kézirat a Párttörténeti Intézet ifjúsági kiadványa számára, 1956. február 1. Politikatörténeti Intézet (a továbbiakban PIL) 867. f. 2k – 2. 16–28. l. Nyomtatásban Első lépések az ifjúmunkás-mozgalomban címmel megjelent a Vagyunk az ifjú gárda. Emlékezések az ifjúmunkás mozgalomra. 1900–1944. című kötetben. (Párttörténeti Intézet–Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest, 1957. 144–159. old.) (A továbbiakban: Első lépések.)

{27} A magyar belügyminiszter 3039/1945. BM sz. rendelete: ”Csermanek János Fiuméban 1912. évben született budapesti lakos családi nevét – miután magyar származását igazolta – »Kádár« névre változtatom át. Erről folyamodót annak közlésével értesítem, hogy a névváltoztatás anyakönyvi feljegyzése iránt egyidejűleg intézkedtem. Debrecen, 1945. évi március hó 21.” (MOL P. 2065. 7. doboz 1. tétel)

{28} Kertész János és Kádár János levélváltása. MOL M–KS 288. f. 47/722. ő. e.

{29} A levél felső sarkában Kádár János kézírásával: ”Lerakni. K. J. V. 5.”

{30} E juttatás nem azonos a vitézi telkek (s címek) osztásával, hanem az ún. Nagyatádi-féle földreform része. Uradalmi cselédek kapták megváltásként a haza szolgálatáért. A falvak határában található birtokterületekből parcelláztak a falu katonaviseltjei számára önálló megélhetést nem biztosító birtoktestet. Részletesebben lásd Kerék Mihály: A magyar földkérdés. Budapest, 1939. 190–197. old.

{31} Kertész János visszaemlékezése. Horváth József nyugdíjas téeszelnök közlése.

{32} Kertész János később Budapestre költözött, megnősült. A XII. kerületi Útépítő Trösztnél dolgozott személyzeti osztályvezetőként, de még nem volt főbérleti lakása. Tóth János, a kerület párttitkára ekkor megkereste Szépvölgyi Zoltán fővárosi tanácselnököt azzal, hogy Kádár János féltestvérének nincs önálló lakása, segítsen. A nagy hatalmú tanácselnök közölte: Kádár János úgy rendelkezett, rokonának, ismerősének az ő tudta, beleegyezése nélkül lakás nem utalható ki. Megkereste Kádár titkárságát. Egy napon belül jött a válasz: másfél szobás szövetkezeti lakás adható. A lakásavatóra a XII. ker. pártbizottság titkára kíséretében elment. Kertész János később az OMFB munkatársa lett, és 1987. április 1-jével 10 714 forint havi nyugdíjjal lett öregségi nyugdíjas (Tóth János közlése).

{33} Gyurkó László: i. m. 27. old.

{34} E falu határában is uradalmi birtok húzódott (a tihanyi apátsági uradalom egy nyúlványa), Kapoly azonban társadalmilag tagoltabb volt: 10 és 100 hold közötti kisbirtokos vagy bérlő 47 volt, 90 pedig tíz holdnál kevesebb földdel rendelkező kisbirtokos, bérlő vagy napszámos. A mezőgazdasági cselédek száma 42, a földdel nem rendelkező mezőgazdasági munkásoké 76. Tevékenykedett a faluban továbbá 31 iparos és két kereskedő – vagyis két boltja lehetett Kapolynak. Öt közalkalmazott – tanító, jegyző – jelentette a falusi intelligenciát. (A Magyar Szentkorona Országainak... 36–37., 409. old.)

{35} Gyurkó László: i. m. 29–30. old.

{36} A szerző interjúja ifj. Bálint Imrével, 1997. július 7.

{37} Gyurkó László: i. m. 31. old.

{38} Kádár János látogatása Mesterházi Lajosnál 1967. január 26-án. PIL 867. f. 2/k. – 2. ő. e. 30–88. l. (A továbbiakban Életrajzi visszaemlékezések címmel hivatkozunk rá.)

{39} Beszélgetés Tollas Imrével. Bálványos, 1998. február. Készítette Bognár Zoltánné.

{40} Gyurkó László: i. m. 30. old.

{41} A szerző beszélgetése Folner Jánosnéval. (1997)

{42} ”Mondtam, hogy látom, nagyon sáros a csizmája, nekünk igen sáros az utcánk, megkérem, ha lenne olyan kedves, hogy intézné, hogy lenne a mi utcánk is köves. Elkezdett mosolyogni, azt mondta, hogy szorongassuk a tanácselnököt. Mondom, oda hiába megyünk, a fejhez kell menni! Nevet. Na, jól van – mondja –, de hogy miért lett, de lett hamarosan köves utca.” (Interjú ifj. Bálint Imrével)

{43} A fővárosban egy vizsgálat a 172 ezer fős kereső női rétegből 74 ezret dolgozott fel, ebből 51 610 volt a háztartási alkalmazott. Családi állapotukat tekintve férjes asszony 2410 volt – többségük szakácsnő, ami az adott kategórián belül magas rang –, özvegy 2551, elvált 1390, közös háztartásban élő mindössze 64, tehát közel kilencven százalékuk egyedülálló volt. Csak 2314 volt analfabéta, 3134 viszont középiskolát végzett. Négy, illetve hat osztályt végzett több mint hatvan százalék. (Hunfalvy Lajos: A kenyérkereső nő Budapesten. Székesfővárosi Statisztikai Hivatal, Budapest, 1930.)

{44} Életrajzi visszaemlékezések.

{45} Ifj. Bálint Imre visszaemlékezése szerint 1918 őszén Sándor bácsi a 12 éves Bálint Erzsébettel és a 6 éves Jánossal utazott Budapestre.

{46} Buza Péter Pestújhelyi történetek című könyvében azt írja, hogy Budapestre visszatérve 1918-ban Szabó János korcsmáros Borbálát konyhai mindenesként, ”Csermanek Jancsit pedig kisfiúként, kiscselédként alkalmazza”. Buza Péter: i. m. 224. old. Ez az állítás minden ismert adatolható ténynek ellentmond, hiszen Csermanek János igazoltan a Cukor utcai iskola tanulója 1918–1922 között.

{47} Életrajzi visszaemlékezések

{48} Gyurkó László: Beszélgetés Aczél Györggyel. Kádár-portré II. 1990. október 11. Magyar Tudományos Akadémia. Könyvtár, Kézirattár. Aczél György Kézirati Hagyatéka (a továbbiakban MTA KK AKH) MS 6111/23. 2. old.

{49} Életrajzi visszaemlékezések.

{50} Mérei Ferenc–Binét Ágnes: Gyermeklélektan. Budapest, 1970. 27. old

{51} ”Óriási – körülbelül 80–90 000 főből álló – szlovák származású kolónia élt itt nemzedékeken át. Egyik találkozóhelyük az Üllői úti Örökimádás templom volt, szinte félig-meddig kisajátították maguknak... anyám szlovák származású volt. El is vitt egyszer-kétszer az Örökimádás templomba, szerencsére olyan korban, amikor nekem mindegy volt, milyen nyelven prédikálnak. A többiek lábát néztem, mert mást nem is igen láttam.” (Életrajzi visszaemlékezések.)

{52} Henri Wallon: Válogatott tanulmányok. Budapest, 1972. 266. old.

{53} Erik H. Erikson: Identity and the life cycle. Psychol Issues, 1959. 4. old.

{54} Gordon W. Allport: A személyiség alakulása. Budapest, 1980. 138–139. old.

{55} Életrajzi visszaemlékezések.

{56} Uo.

{57} Első lépések.

{58} ”Amikor anyja viceházmesternek szegődik a Terézvárosba, a Jókai u. 2. sz. házba – ez valamikor 1920 körül történhetett – [1924-ben – H. T.], akkor sem szakad meg Janiék, illetve Pestújhely kapcsolata. Sok időt tölt itt, minden szombatot, vasárnapot, sok délutánt. Nagyobb legényként már a piacon is vállal munkát...” (Buza Péter: i. m. 224. old.) Csermanek János 1922–26 között saját elbeszélése szerint esetenként hétvégéken s egy-egy hónapra nyaranta kijárt Szabóékhoz. (Katona István szóbeli közlése. Katona István állt rendszeresen kapcsolatban ifj. Szabó Jánossal, aki a hatvanas–hetvenes években rendszeresen visszalátogatott Olaszországból, ahol élt, szülőhazájába. Ő is ezt a változatot erősítette meg.

{59} Csak szemléltetésként idézzük a következő adatokat a nyomdaiparból (1933): a gépszedők országos havi keresete 330,65 P, a kéziszedőké 291,60 P, a gépmestereké 276,60 P. A bőriparban a ruggyantagyártó szakmunkások átlagkeresete 190,08 P, a gépiparban a fegyverműves férfi szakmunkásoké 194 P. A gyáriparban ugyanakkor a havi átlagkereset 120 pengő volt, a kategória háromnegyede azonban csak átlag alatti jövedelemhez jutott. A textil- és faiparban már csak 75–79 P volt az átlagkereset, az építőiparban pedig 60–65 P. (Képviseleti munkabér-statisztika. Magyar Statisztikai Szemle, 1934. 7. sz.)

{60} Arányuk az össz ipari munkáslétszámon belül 1920-ban 53,7 százalék volt, 1929-ben már 60,1 százalék. (Molnár Erik: A magyar munkásság osztályszerkezetének változásai. In: Magyar munkásszociográfiák 1896–1945. Budapest, 1974. 277. old.)

{61} Az 1930. évi népszámlálás adatai szerint a közlekedési munkások 54 százaléka, a napszámosok 45 százaléka származott faluról. Magyarország története. 8. k. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1976. 797. old.

59 PIL 765. f. 70. ő. e. 49–57. old.

{62} PIL 765. f. 70. ő. e. 49–57. old.

{63} Életrajzi visszaemlékezések

{64} Döme Piroska említi, hogy egyszer – igaz, néhány évvel később –, látván, hogy anyja töretlen főtt krumplit ad ebédre Jánosnak, vett egy krumplinyomót, és másnap egyedül elvitte a Mutternak – János így hívta anyját. A szó szoros értelmében kipenderítette a családok konvencióit nem ismerő úrilányt. ”Vigye a passzírozóját, mit gondol, olyan szegények vagyunk, hogy nekünk nem telik az effélére?!” (Beszélgetés Döme Piroskával, 1997. október. Gépirat, ELTE Szociológiai Intézet)

{65} Első lépések.

A hazai munkásmozgalom, annak égi mása és föld(alatt)i valósága