CSÁNYI VILMOS

Malion és Thea

KÉT ELBESZÉLÉS

K O S S U T H  K I A D Ó

Tartalom

MALION ÉS THEA       4

AZ ELSŐ KÉP

A MÁSODIK KÉP

A HARMADIK ÉS A NEGYEDIK KÉP

THEA

VALAKIK ÉS VALAMIK

KÉT VALAKI EGY TESTBEN

THEA ÁLMA

MALION ÁLMA

PÉTER GALÉRIÁS

A PSZICHIÁTER

MOEBIUS SZALAGJA

MALION ÉS THEA

Az intenzív osztályon három ember állt egy lemeztelenített, bekötözött fejű, nyilvánvalóan halott férfi ágya mellett. A fiatalabb, divatos, extravagáns ruhájú lány lehajtotta fejét és egészen halkan sírt. Az idősebb szemüveges, sötét kosztümös nő se nézett ki negyvennél többnek, talán annyi se volt, a jól látható fáradtság öregítette, a szája szélét rágta és időnként idegesen a kórterem bejárata felé tekintett. A harmadik, jól öltözött, középkorú férfi szintén a bejáratot figyelte, vártak valakit. Egy nővér sietett be és szólt nekik: Vízváry professzor úr a szobájában várja önöket, szíveskedjenek követni.

Elindultak. Az idősebb gyorsan ment legelöl, őt követte a férfi, a lány még állt néhány másodpercig a halott mellett, megsimogatta a bekötözött fejet, felzokogott, majd elfojtva a zokogást, követte a másik kettőt.

Foglaljanak helyet, kérem, szólt a professzor, nem tudom, be kell-e mutatnom önöket egymásnak? Kilián Péter úr, művészeti vezető, jó barátom, dr. Szentesi Szilvia főorvos asszony, az elhunyt élettársa volt, tudomásom szerint igen hosszú ideig, a kisasszonyt pedig én nem ismerem, nézett a fiatalabb nőre. Kilián válaszolt: Kulcsár Edit, velem jött, az utóbbi időben segített Malion kiállítással kapcsolatos ügyeit intézni, egyébként sajtófotós. A professzor elgondolkodott, úgy látszott, mintha akarna valamit mondani, de azután meggondolta.

(Nyilván ezzel a kis kurvával vigasztalgatta magát Malion, gondolta az asszony.)

Nos, azért kérettem ide a főorvos asszonyt és Kilián urat, mert tudomásom szerint az elhunytnak nincsenek rokonai, hozzátartozói és az utóbbi időben egyedül önökkel volt valamiféle kapcsolata, mondta a professzor és megint hosszabb pillantást vetett a fiatalabb nőre.

Hallgattak egy darabig.

Kilián szólalt meg. Az asszonyra nézett, és lassan körülményesen kezdett beszélni: Malion folyamatosan kapott tőlem különböző fotografikai munkákat, sok vállalatnak készítünk reklámokat, és nemrégiben rendeztük, sajnos utolsó, kiállítását, amellyel valószínűleg betegsége vagy különös állapota is kapcsolatos volt.

(Az asszony elgondolkodott: akkor nyilván ez a pasas lehet a „Péter galériás”, az a kis, hülye buzi. Annak idején Malion panaszkodott, hogy üldözi szerelmével. De miféle betegségről, meg különös állapotról beszél ez itt, Malion teljesen jól volt, amikor találkoztunk, és legfőképpen miért van itt ez a kis, csinos kurva?)

Kimérten válaszolt: amikor én találkoztam vele, teljesen rendben volt, igaz, annak talán már több mint fél éve. A professzorra nézett: volt a balesetének valami előzménye?

Egy nagyon érdekes, bizonyos szempontból teljesen új személyiségtöbbszöröződési szindrómával keresett meg és balesete napján vártam egy hosszabb kezelésre. A baleset itt történt pontosan kórház előtt, és a rendőri vizsgálat szerint teljesen érthetetlen, műszaki oka legalábbis nem volt. Kocsija letért az útról és nekiment az út mellett álló transzformátorháznak. Súlyos fejsérüléseket kapott, a sebészeti osztályon azonnal megműtötték, de néhány nap múlva kómába esett és abból nem tudták kihozni. Ma hajnalban halt meg.

Köszönöm kolléga úr, válaszolt az asszony, kicsit hangsúlyozva a kolléga szót. Egyértelmű, hogy én voltam az utolsó hozzátartozója – futó pillantást vetett a fiatal nőre – és természetesen intézni fogom a szükséges hivatalos ügyeket. Azért persze érdekelne, hogy az itt lévő úrnak miféle problémái voltak az élettársam betegségével kapcsolatban, amelyről én persze semmit sem tudtam.

A professzor éppen válaszolni akart, amikor csöngött a mobilja, kézbe vette, ránézett és beleszólt: azonnal megyek, várjanak meg. A társasághoz fordult: elnézésüket kérem, de néhány percre magukra kell hagyjam önöket. Kilián úr kedves barátom és az ő ajánlásával keresett meg betegségével az elhunyt. Péter, talán számolj be a főorvos asszonynak arról, amit te tapasztaltál, végül is joga van tudni mindenről. Sietek vissza. A főorvos asszony merev arccal a férfi felé fordult, hallgatom, mondta.

Nézze, kezdte a férfi, Malion nagy művész volt, kiemelkedő egyéniség és nekem a munkaviszonyunktól függetlenül is jó barátom volt

(Persze, gondolta az asszony, zavaros, izgága, szexuálpatológiás művészecskék, te is biztos az vagy, sajnos, Malion is az volt. Nagy művész, ugyan. Napszámra heverészett és nem csinált semmit.)

Van egy fotógalériám, az Andrássy úthoz közel és abban egy műterem, amelyet Malion is gyakran igénybe vett. A kiállítások mellett én különböző megrendelőknek is dolgozom, reklám fotografikai munkákat készítünk, amelyekben sokszor Malion is segített. Egyedül a művészetből sajnos a legnagyobbak sem tudnak megélni. Az önök elválása után, folytatta Kilián, Malion sokáig igen rossz állapotban volt, bár néhány különleges, nagyszerű képet akkor is csinált.

(A főorvos aszony mereven nézte Kiliánt, meg-megrándult a szája széle. Különlegeset, azt igen, de a szart én pucoltam fel utána, hogy nézett ki a fürdőszoba, a beleimet is majdnem kihánytam... művészet. Színházat játszott nekem, depressziót, az érzékeny lélek. Én meg halálra dolgoztam magam a klinikán, de hogy mit csinálok, az őt sohasem érdekelte, hogy miért is nem hagytam ott már sokkal előbb. Sohase voltam bele szerelmes, de amikor járni kezdtem vele, megszabadított az anyám zsarnokságától. Volt lakása, végre eljöhettem otthonról, cseberből vederbe. Egyik zsarnok helyett egy másik, még rosszabb. Olyan erőszakos volt. A nagyszerű képek! Egyebet se hallottam, pedig milyen szépen élhettünk volna, milyen szépen. De képtelen volt bármire is koncentrálni. Beszéltem hozzá, egyszerre csak látom, elváltozik a tekintete, az agya valahol egészen máshol jár, majd hirtelen felugrik és valamelyik, éppen ott heverő, nyomorult fényképezőgépét kattingatja, mert jött egy madár, vagy csak egy légy, vagy éppen a fény lett állítólag selymesebb.)

Azután aránylag hamar rendbe jött, de a szokottnál is zárkózottabb volt, főleg otthon dolgozott, egyedül folytatta Kilián.

(Szegény, szerencsétlen zárkózott ember, emlékszem, amikor egy egész napi csavargása után, beállított egy elképesztően büdös, koszos, valószínűleg tetves, csúnya koldusasszonnyal és hiába tiltakoztam, behozta a lakásba, megvacsoráztatta és ott akarta altatni. Minden erőmre szükségem volt, hogy kidobjam őket. Fene tudja, mit csinált vele. Képet persze. Büdös, tetves képet. Mindig olyan erőszakos volt. És még ő volt megsértve, hogy nem engedtem a lakásomból hajléktalanszállást csinálni, amikor végre elmentek, órákig mostam hypós vízzel a konyhát meg a fürdőszobát.)

Sok mindent csinált, egy egész kiállításra való anyagot és még kapcsolatokat is kezdett kiépíteni – mondta elgondolkodva és a fiatal nőre nézett – Ditke.... A nő megszólalt: nem hiszem, hogy azt, ami közöttünk történt kapcsolatnak lehetne nevezni.

De lefeküdt vele, nem? Kérdezte éles hangon az asszony. A fiatal nő elsírta magát. Én távolról szerettem őt, lelkesedtem a képeiért, én segíteni akartam neki. És akkor tört ki rajta ez a furcsa valami, betegség, nem tudom. Zokogni kezdett.

Milyen betegségről beszél? Kérdezte az asszony a férfit. Az hallgatott egy darabig, majd akadozva válaszolt. Furcsán kezdett viselkedni. Egyszer felmentem a képekért és meztelenül fogadott. mintha nem is ő lenne. Theának nevezte magát és egészen különös volt a hangja is, de a meztelenségtől eltekintve teljesen normális volt. Elmondta, hogy ő tulajdonképpen Thea, egy nő, és egy csomó másik képet mutatott, amelyek nem Malion stílusában készültek. Én persze nem értettem az egészet és azt gondoltam, hogy csak afféle művészi extravaganciáról van szó, gyakori az ilyesmi a kreatív embereknél.

(Tudod is te, kis buzi, hogy mi a kreativitás. Amikor napi tizenkét órai kórházi robot után, az ember végre bejut a laborjába, és nekikezdhet a munkának és a munkája eredményétől majd valaki meggyógyul, az kreativitás, te idióta).

Azután a kiállítási megnyitón tört ki a botrány, mert Malion női ruhában, parókával a fején jelent meg és beszélt néhány mondatot a képeiről, mint Thea, majd letépte magáról a ruhát, a parókát és meztelenül ordítozva kirohant a teremből. Nagyon nehezen tudtam egy másik szobába terelni, megnyugtatni és lefektetni, akkor küldtem el a professzor úrhoz. Én azt hittem, valamiféle szexuális-identitási problémája van, bár kétségtelen, hogy korábban ennek semmi jelét nem adta.

(Thea....Galathea...Ez nem lehet igaz! Malion mint nő! Ugyan sok mindent lehet rá mondani, szétszórt volt, mindenféle idiótaságot megengedett magának, az igaz, de hogy ő nő akarjon lenni. Lehetetlen. Malion igazi férfi volt. Minden mozdulatával, a tekintetével, a hangjával udvarolt. Ebben az egy dologban tökéletes volt. Az első években, hogy imponált nekem. A barbár, nagy Mackó. A Dani barátjával is folyton a nőket hajkurászták, mielőtt összekerültünk. Abszolút férfi volt. Sőt nekem túlságosan is az, a folytonos szexmániájával, néha alig tudtam leszerelni. Méghogy Malion női ruhában. Hát ezt a kis buzit is megvetette, a hideglelés jött rá, amikor a közeledéseit elmesélte. Igaz, a férfias öltözködéssel mindig problémái voltak, valamiért imádta a sötét, barna ingeket, pedig azok borzalmasan néztek ki rajta, valamiért sohase tudta a megfelelő színeket összeválogatni. Ugyan, ez nem számít, hülyeség, itt valami nagyon nem stimmel!)

Mondja kedves, fordult az asszony a szipogó lányhoz, ugyan semmi közöm hozzá, meg nem is érdekel, csak az anamnézis kedvéért kérdezem. A maguk kapcsolatában észrevett valami rendellenes nőies dolgot? Nehezen tudom elképzelni.

A lány igyekezett összeszedni magát, és úgy válaszolni: értse meg, kérem, nekem nem volt vele valódi viszonyom, összesen kétszer találkoztam vele és a második alkalommal egy idő után hirtelen teljesen megváltozott. A teste persze ugyanolyan maradt, de a hangja, a mozgása egészen más lett és velem iszonyúan durva volt, én akkor azonnal el is jöttem tőle és Péter azután ment fel hozzá, amint az előbb elmesélte.

Skizofrén lett volna? Kérdezte mintegy magától az asszony. A közben belépő professzor válaszolt: Biztosan nem. Minden tesztje negatív volt.

Az asszony ránézett: és a baleset. Öngyilkos lett volna? Nem hiszem, nem az a típus volt.

De, ezt már sohasem fogjuk megtudni.

Nem tudom, hol vagyok. Nem tudom, hogyan kerültem ide, ahol vagyok. Nem látok semmit, hangokat, zajokat is alig hallok. Talán kórházban fekszem, olyan szag van. Mozdulni se tudok, és időnként őrjítő fájdalmaim vannak. Thea nincs már velem, fogalmam sincs, hova tűnt.

Ordítani szeretnék, de meg sem mozdul a kiszáradt szám, és nem hallom a hangom. Amikor már úgy érzem, hogy nem bírom tovább, felerősödnek a zajok, mintha valahol messze kiabálnának, azután a fájdalom lassan elmúlik és megindulnak a képek. A képek, a képek…