Burma
rejtőzködő világa

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Burma felfedezése

Bangkoktól Burmáig

Bangkok, a kapuváros

Burma, azaz Mianmar gazdasága és társadalma

Burma kultúrtörténete

Az utazók paradicsoma

A „legbuddhistább” ország

Vallásos és világi építészet

Művészeti ágak, kézművesmesterségek – régen és ma

Burma csodái

Semmi nincs, mi visszahúzza,

az emlékháló szétszakad,

száll magasba tó hattyúja,

és mindent, mindent hátrahagy.

(DHAMMAPADA)

Előszó

Burma felfedezése

Nem túl széles körben ismert, hogy George Orwell első szárnypróbálkozása Burmában kezdődött, ahol az emberi szabadságvágyat és méltóságot eltipró szörnnyel, az önmaga hatalmáért létező, arc nélküli bürokráciával szembesült. Ezt a szörnyet számára akkoriban a brit gyarmati közigazgatás testesítette meg. Erről szól a Burmese Days című könyve. Megjelenésekor, és később is, amikor már Orwellből, a fiatal brit-burmai rendőrből ismert író lett, senkit sem érdekelt egy ismeretlen ország nyomasztó viszonyait leíró korrajz. Azóta több mint hetven év telt el. A világ most sem tud semmit erről az országról, és nem is törekszik arra, hogy megismerje.

Kisebb felmérést végeztem nemzetközi politikai kérdések iránt érdeklődők között. 95 százalékuk nem tudja, hogyan hívják hivatalosan Burmát, és egyikük sem hallott arról, hogy Burmának, azaz Mianmarnak új fővárosa van Nipido (Naypidaw) néven. De kell-e, érdemes-e bármit is tudni egy országról, amelyről nagyon kevesen tudják, hogy pontosan hol van? Joggal lehet feltételezni, hogy ha ennyire a kutyát sem érdekli, akkor ennek van valami kézenfekvő magyarázata. Nyilvánvalóan jelentéktelen hely, nincs ott semmi látnivaló, és nem is lehet biztonságos vagy kényelmes egy külföldi utazó számára. A külvilág fenntartásait, sőt viszolygását fokozták a 2007. őszi burmai események: a nagy tömegeket megmozgató tüntetések, a katonai junta halálos áldozatokat is követelő akciói, a kijárási tilalom, a letartóztatások.

Ám Burma mint ország és a burmaiak mint nép, nem azonosíthatóak a visszataszító és félelmet keltő fejleményekkel. Ezek múló epizódok egy nagyszerű kultúrát létrehozó nép hosszú történetéből.

Ez az ország ma is lenyűgöző annak, aki fel akarja fedezni a világ csaknem utolsó, még szinte érintetlen területét. Burma egyébként nem kicsi és nem is megközelíthetetlen. Lakossága és területe egyaránt mintegy hatszor nagyobb, mint Magyarországé. Civilizációs központként már 2500 éve létezik. A burmaiak a magyar honfoglalás előtt ötven évvel hozták létre első birodalmukat Paganban. Több ezer, jelentős részben épségben megmaradt, egykor Marco Polót is lenyűgöző temploma a világ építészetének és kultúrájának egyik csodája. A burmaiak már akkor buzgó buddhisták voltak, és saját írásbeliséggel rendelkeztek. Miután a mongolok ugyanúgy végigpusztították, mint Magyarországot (48 évvel a muhi csata után), az életben maradottak új helyszíneken új államokat hoztak létre, amelyek ismét építészeti és más művészeti remekművekkel rukkoltak elő.

Burma nem könnyen adja meg magát a felfedezőknek. Szükség van útbaigazításra, kultúrtörténeti bevezetőre, pontos információkra. Erről az országról ugyanis a legtöbb leírás és útikönyv, csakúgy, mint a publikált statisztikai adatok, megbízhatatlanok és ellentmondásosak. Burma túl hosszú időre szigetelte el magát a barátságtalannak tekintett és többnyire valóban barátságtalan külvilágtól, így csak rövid időre és meglehetősen felületesen kapcsolódott be a nemzetközi érintkezésekbe.

E könyv alkotói saját helyszíni tapasztalataikra támaszkodnak, és a Burmára vonatkozó történeti, művészettörténeti és etnográfiai szakmunkák eredményeit szakmailag hitelesen s egyben olvasmányosan foglalják össze. Nem tekintik feladatuknak az országgal kapcsolatos politikai és gazdasági viták és értékelések részletes ismertetését. Azt teszik, ami egy hasznos és értelmes útikönyv szerzőitől elvárható: olvasmányos útbaigazítást adnak egy nagyszerű civilizációjú ország múltjáról és jelenéről, a szerény, udvarias és kedves burmaiakról, a különleges látnivalókról. Igazi humanista alkotás ez: objektivitás és korrektség, empátia és rokonszenv érződik a leírásokból, a bevezetőből és a most először látható, a múló pillanatokat, benyomásokat, épületeket az öröklétnek rögzítő művészi fotókból.

BALOGH ANDRÁS

nagykövet, egyetemi tanár

Bangkoktól Burmáig

„…a világtól viszonylag elzárt országban is, mint Burma, már mindenki mobiltelefonnal szaladgál az ezeréves pagodák tövében…”

Bangkok, a kapuváros

Bangkok kapuváros, de nemcsak a mai turisták, hanem a több évszázados európai befolyás számára is. Innen indul a turisták serege Indokína felfedezésére, mert míg Thaiföld a történelmi korok és a 21. század izgalmas találkozása, addig Burma a velünk élő régmúlt, a távoli múltba dermedt világ. Az ősi civilizációk jórészt még érintetlen múzeumává vált ez az ország, hiszen még a legutóbbi évszázadokban is megvédte magát a külvilágtól, sőt jelentős mértékben még a legutóbbi évtizedek globális változásaitól is távol maradt. Olyan a szépsége, mint a borostyánba fagyott bogáré, ami jól látható, de elérhetetlen.

Thaiföldnek sikerült a kitörés az európai civilizáció felé és ezzel megvédte önállóságát is, s most komoly gazdasági hatalomnak számít Délkelet-Ázsiában. Ám amikor Burma tétován megpróbálta a 19. század közepén, hogy kapcsolatba lépjen Európával, akkor már késő volt, mivel az angolok már Rangunt, a fővárost ostromolták. A nyitás Európa felé az önálló fejlődésre alapozva csak Thaiföldnek sikerült, s ez teszi mindmáig Bangkokot igazi kapuvárossá. A globális világra való kitárulkozás választja szét Burma és Thaiföld – és még élesebben mindkettőjüktől Kambodzsa – különbségükben is egységes, közös történetét, bár a globális nyitásban való versengés az előttünk álló évtizedekben össze is köti majd a három ország és az egész indokínai szubkontinens közös jövőjét. De Burmának, ahol megállt az idő, ehhez a történelmi újrakezdéshez még a saját szerteágazó történelmét is fel kell fedeznie, miközben éppen most tárul ki lassan és óvatosan a széles világ felé. Ez a könyv a rendkívül gazdag burmai történelem és civilizáció felfedezéséhez akar hozzájárulni a magyar olvasó és utazó számára.

1. Utazás az időgépen, avagy a nagy civilizációk kalandos találkozásai

Az indokínai közös történelem nagy fejezetei

A történelem nagy civilizációinak kalandos találkozásaival Indokínában voltaképpen a világtörténelem szokásos nagy drámája, az érintkező civilizációk együttes megtermékenyítő és pusztító hatása játszódott le kontinentális méretekben. Ha elindítjuk a több ezer éven átszárnyaló időgépet, feltárul a nagy civilizációk termékeny találkozásának és ötvöződésének egyik legtarkább, indokínai változata a világtörténelemben. Ez a világtörténelmi nézőpont segít megérteni az egymásra torlódó történelmeket és idősíkokat a mai Indokínában, hiszen napjaink furcsa realitása az, hogy egy, a világtól viszonylag elzárt országban is, mint Burma, már mindenki mobiltelefonnal szaladgál az ezeréves pagodák tövében.

A 19. század kezdetétől az európai gyarmatosítással való küzdelem alapvetően meghatározta az Indokínai-félsziget történelmét.

Első felvonás: Három évezred telt el az indokínai történelemben a három nagy civilizáció – India, Kína és Európa – szorításában. India tartós és békés kulturális hatást gyakorolt a térségre, az ókori tömeges „turistáskodásra” főleg a brahmin papok és a kereskedők sűrű jövés-menése a jellemző, de a két térség között nincs háború és nincs erőszakos hódítás sem. Kínából viszont egyszer megrendítő csapásként érkezett a mongolok támadása a 13. században, és a Kínában élő népesség állandó népvándorlási nyomással tört be Indokínába, amelynek ez az erőszakos nyomulás délre mindmáig végigkíséri egész történetét. Kína mély kulturális hatást is kifejtett a társadalmi életvitelre és mintát adott a mindennapos használati eszközökre, de nem befolyásolta az indokínai társadalom vallási-civilizációs alaprétegét, mert az oda, Kínába is Indiából érkezett. Végül Európa is megjelent a portugál, holland és angol hódítás egymást követő hullámaiban. A kereskedőket a 16. század óta mindig a tartós, erőszakos hódítás követte, s a 19. század kezdetétől az európai gyarmatosítással való küzdelem alapvetően meghatározta az indokínai félsziget történelmét.

Második felvonás: Az időszámításunk előtti évezredben belép a négy főszereplő népcsoport, a khmer (mon), a thai (san), a barman (Tibet) etnikum és a viet (han), valamint a széles rokonságuk, s a történelem látványosan zajlik a négy formálódó ország több évezredes háborújában. Az egymást követő népvándorlási hullámok mind-mind északról zúdulnak le, s először elöntik a maláj alapréteget, aztán újra meg újra átcsapnak egymáson. Északkeletről a khmerek érkeztek először, a thaiok, a vietek (a későbbi vietnamiak) követték őket a mai Kína Jünnan tartománya felől, de közben megjöttek a burmaiak is északnyugatról, a tibeti fennsíkról. A múlt itt is alaposan összetorlódott, így aztán a betelepülő népek többszörösen is egymásra rétegeződtek. Tarka etnikai szőnyeg terült rá a folyók termékeny völgyére mindhárom országban, sok-sok kisebb és nagyobb etnikai szigettel a többségi tengerben. Ez a helyzet egész Indokínában, de a leginkább magában Burmában, mivel itt különösen sok etnikum keveredik. Burmában a névadó barman etnikum a domináns a lakosság kétharmadával, s a másik kettő – a khmer és a thai – pedig a kisebbség, Kambodzsában és Thaiföldön ugyanez a helyzet, de fordítva.

Harmadik felvonás: A sok-sok történelmi kavargásnak egy a vége: amíg meg nem kezdődik az európai „hullámlovaglás”, amíg a tengerentúlról nem jönnek meg a hullámok hátán a legerőszakosabb hódítók, addig Indokínában nincs érdemi változás a civilizáció jellegében. Bár állandó ütközés folyik a népek és a birodalmak között, s politikai és etnikai asszimiláció zajlik mindenütt, a politikai és etnikai változásoknál mégis sokkal erősebb a kulturális kontinuitás. A látszólagos tarkaság és sokféleség mögött mindenütt azonos alapcivilizáció van, más-más etnikai kulturális keverékkel ugyan a felszínen, ám az egymást leigázó népek és sűrűn változó birodalmak közös civilizációs alapra építenek. Szoros folytonosság és egység van a termelésben, a természethez való viszonyban, mert a nagy folyóvölgyekben a csatornázáson alapuló rizstermelés mint a civilizáció alapja „örök”. Széles e világon ez Burmára a leginkább jellemző, így vált Burma a korai civilizációk múzeumává.

„Burma örök”

Az időszámításunk kezdete körül kialakuló öntözéses rizstermelő kultúrák mind a mai napig a civilizációk legszélesebb, legszilárdabb és végeredményben változatlan alapját alkotják.

Egymást kergető dinasztiák váltják egymást, tűnnek fel és tűnnek le az égbe belehasító pagodák mögött. Lerombolják egymás fényes városait, hogy annak utódát másutt építsék fel, ahol főleg az elődöktől elrabolt kincsekkel ékeskednek az új uralkodók.

Hol itt, hol ott a hatalmi centrum, de ezek a birodalmak ugyanúgy működnek és az etnikai váltások ellenére megőrzik, és szorosan továbbviszik az elődök kultúráját. A hatalmi centrum gyűjti be az adót, de amikor meggyengül a katonai ereje, akkor látványosan összeomlik, és másutt jön létre a hatalom központja, akár az adott birodalmon belül, vagy egy másik birodalom hullámcsapásával és a régi teljes összeomlásával. Ezért ahol a belső történelem szereplői nagy szakadást és fordulópontot látnak, és a kőbe faragott csataképek mozgalmas drámákról tanúskodnak, ott a külső szemlélő csak erős belső folytonosságot érzékel. „Burma örök” – az idő elszáll felette, de Buddha mosolya ugyanazt a tájat és népet őrzi, ahol az öntözéses rizstermelés szilárd államszervezetek létrehozását tette lehetővé és a buddhizmus mint államvallás mind a mai napig megteremtette hozzá a tartós társadalmi szövedéket.

Az indiai elem – amiből a buddhizmus is kisarjadt – a kezdő rétegben, az angkori civilizációban a legerősebb, de domináns mozzanat volt és maradt a thai és a burmai variánsban is. A kínai elem a három közül a burmaiban a leginkább érezhető, míg az európai hatás a thai kultúrában a legbefolyásosabb. Thaiföld független tudott maradni, mivel japán módon átvették és felhasználták az európai civilizációt, hogy megerősödve meg tudják őrizni a függetlenségüket. Thaiföld kísérleti műhely volt az európai civilizáció átvételére már a 16. században, de különösen a 19. század második felében, erőteljes igyekezettel az európai civilizáció importjára, hogy ellenállók legyenek a külső hódítással szemben. A thaiok megértették, hogy önálló országként a „hullámok lovagjaival” szemben csak így lehet fennmaradni. Burma viszont a hódítás három 19. századi menetében a brit gyarmatosítás áldozatává vált, bár csak rövid időre. Nyitást kezdeményezett a franciák felé, de ekkor Dél-Burma már az angolok kezén volt és a 19. század második felében már egész Burma angol gyarmattá vált.

Ám a megkésett és csak a társadalom felszínét fodrozó gyarmatosítás Burmában még az európai civilizáció vívmányai átvételét se tette igazán lehetővé, miként ez a korai és hosszú gyarmatosítást elszenvedő Indiában megtörtént. Burma alig gyarmatosított, még a gyarmatosítók által sem homogenizált ország, ezért Burma a gyengeségből fakadó elzárkózást választotta, s még most is őrzi a félbehagyott gyarmatosítás és az Indiától későn megkapott autonómia emlékeit. De a bezárkózás igényét fokozta a belső gyengeség is, hiszen ez egy óriási ország, amelyben a viharos történelem után még mindig igen nagy a heterogenitás, az etnikai és társadalmi sokféleség az egyébként a britek által kreált mesterséges határok között. A külső nyomást a függetlenség elnyerése óta egy katonai rezsim igyekszik kiegyensúlyozni, azonban egyre jobban rákényszerül arra, hogy Burmát fokozatosan átvezesse a népek tágabb közösségébe.

2. Indokína közös történelme – „űrfelvételről”

India belép az indokínai történelembe

Indokína vagy Hátsó-India kontinentális méretű félsziget, egy hatalmas, közel Európa nagyságú terület, amelynek igen gazdag közös történelme még a történészek számára is felfedezésre vár. A legkorábbi bronzkori civilizációi még a mitikus eredet homályába burkolóznak, és csak az időszámításunk környékére válnak történelmi eseményeikben nyomon követhető kisebb-nagyobb fejedelemségekké. Számos régészeti lelet bizonyítja, hogy az időszámításunk előtti évezredben a gazdag bronzkori civilizációk elterjedtek szinte az egész félszigeten, s fokozatosan jóval fejlettebb vaskori civilizációkká alakultak át. A történelem előtti idők Csipkerózsika-álmából az ébreszti fel őket, hogy időszámításunk kezdete körül megkezdődik az „indianizáció”, megérkezik számos „turistával” és kereskedővel a közvetlen kulturális hatás Indiából az egész nagy széles térségre Indokínától Indonéziáig, sőt Kína felé is. Márpedig az indiai civilizáció mindenütt otthagyta a maga pontosan datálható névjegyét, vagyis amióta itt indiaiak is vannak, azóta beszélünk írott történelemről. Egyfelől a királyi udvarok hivatalos nyelve a szanszkrit volt, mivel az államépítésben az indiai papok voltak a királyok fő tanácsadói, így velük színre léptek a történelem krónikásai is, akik először ugyancsak az indiai brahminok közül verbuválódtak. Másfelől még erőteljesebben érvényesült a buddhizmus mint államvallás hatása, s ez egyúttal az Indiából elinduló páli nyelvet és írást is hozta magával, ami a buddhizmus szent könyveinek a nyelve, és ezért az indiai eredetű civilizációk írásbeliségének is a modellje volt. Az indiai hatás valósággal földrajzilag is bekerítette Indokínát, hiszen északról is a buddhista hatás érkezett Kínából, s délről is az indiai civilizációt közvetítették az Indonéziában ott már korábban létrejövő államalakulatok. Ennek az volt az utolsó felvonása, hogy a Srividzsaja Birodalom Szumátrából a 8–13. században Indokína déli térségének tekintélyes részét még az uralma alatt tartotta, bár az ébredező indokínai államokkal az indonéz uralom fokozatosan visszaszorult és elporladt. Ám a civilizációk ilyen termékeny találkozása csak azért mehetett végbe, mert az indokínai helyi társadalmak is készek voltak az írott történelembe való belépésre. Ezek az írott történelembe belépő, magas fejlettségű vaskori civilizációk valójában igen gazdag társadalmak voltak, egyre növekvő, jól tagolt és szilárd társadalmi piramissal. Csak ezért voltak képesek az indiai civilizáció vívmányait átvenni, hiszen az csupán a végső lökést adta meg számukra a saját államiságuk kialakításához és a sokarcúságában is egységes indokínai civilizáció felvirágoztatásához.

Az Indiából elinduló páli nyelv és írás a buddhizmus szent könyveinek a nyelve.

Az időszámításunk előtti 3. század körül Asóka király (268–232) meghódította az egész indiai szubkontinenst, de az Indiai Birodalom nem terjeszkedett tovább. Utána az indiai hatás már nem hódítással terjedt, hanem békésen, azaz térítés és kereskedelem révén egyaránt. Asóka Indiában államvallássá tette a buddhizmust, és szétküldte misszionáriusait az egész általa ismert világba, főleg a délkeleti irányba, ahol már hosszú ideje bejáratott kereskedelmi útvonalak voltak. Az időszámításunk előtti 3. században szerveződött a buddhizmus igazán vallássá és kezdte meg nagyszabású terjeszkedését, így jelentett a buddhizmus megalakulása és elterjedése egyben fordulatot az indokínai történelemben is. Az indiai civilizáció egyfelől fokozatosan terjeszkedett a szárazföldön a vele szomszédos területeken, a mai Burmán át, másfelől a tengeri kereskedelmen keresztül is az egész Indokínai-félszigeten annak keleti pereméig (a Csampa Birodalom), sőt a távoli Jáva szigetéig. Mindenütt nagy és erős vaskori civilizációk, majd hatalmas államalakulatok is születtek a nyomában, amelyek egymásra is békés kulturális hatást gyakoroltak, de a katonai hegemóniáért is állandóan harcoltak egymással. A másutt felhalmozott javak rendszeres elrablása már a korai civilizációk idején is egy-egy birodalom rövid felvirágzásának biztos alapzata volt, hogy aztán maga is áldozatul essen a megerősödött szomszédainak és kéretlen örököseinek.

Az időszámításunk előtti 3. században a buddhizmus megkezdte nagyszabású terjeszkedését.

Az északi hódítók és Vietnam belépése

A hódítások egymást követő hullámai zúdultak egymásra hosszú évszázadokon keresztül, az újonnan jöttek a régebbi népekre rátelepültek, s így az etnikumok egymásra rárétegeződtek, mint a folyó hordaléka, a sokféleségében is kulturális, életmódbeli és hitbeli egységet alkotva. Az Irrawady folyó olyan, mint egy belső tenger, még a száraz évszakban is szétterül a lapályon, az esős évszakban pedig egyenesen parttalan tengernek tűnik. Ahogy ez a folyam a monszun idején szétterül, úgy terült szét egy-egy nagyobb etnikum által uralt birodalom is, hogy aztán összehúzódjék, netán nyomtalanul eltűnjék. Minden északról jött, a népek is és az a föld is, amit az Irrawady folyó leterített. Évmilliók alatt az északról jött folyók feltöltötték a hatalmas észak–dél irányú hegyláncok közötti területet és európányi síkságot formáltak belőle.

Az Irrawady folyó hordalékából lett Burma, az egész ország, ám a történelmi időkben a tibeti fennsík emberfeleslege is le-lezúdult időnként és feltöltötte a hatalmas síkságot lakossággal. Mostanság csak Burmában 135-féle etnikum, „törzs” él, de a jellegük közös, valamennyien a maláj ősi alapréteg és a tibeti–mongol bevándorlók utódai, és az indiai civilizáció legidősebb leánya, a khmer civilizáció örökösei.

Ugyanakkor éppen az első államalakulatok, fejedelemségek megjelenése, időszámításunk kezdete körül indult meg a nagyszabású népvándorlás a szubkontinensre északról, két irányból, s már tudjuk, hogy ezek a népvándorlások és az őket követő államalapítások írták az Indokínai-félsziget történelemkönyvét. Kínából a korai időszakban a legkülönfélébb egyéb etnikai csoportok is érkeztek, s ezek a népcsoportok adják a jelenlegi rendkívül tarka etnikai szőttest Indokínában, mert a bevándorlás mindmáig folytatódott. Ám északkeletről, a kínai Jünnan tartományból nemcsak a khmer és thai népcsoport érkezett, hanem maguk a tulajdonképpeni kínaiak, a han etnikum is. Valójában a kínai etnikum bevándorlása az egész két évezredes perióduson át tartott, és ma is tart a kínaiak letelepedése az egész Indokínai-félszigeten, sőt annál távolabbra is. Mivel a kínai etnikum nagy csoportja időszámításunk kezdete óta a félsziget legkeletibb, a többi területtől egy hegylánccal elzárt keskeny karéján hatolt előre, így a vietnami történelem viszonylag elkülönült fejezetévé vált a félsziget történetének. A tömegesen bevándorló kínai etnikumnak a maláj alapréteggel való keveredéséből létrejött vietek népe legelőször az indiai műveltségű és magas fejlettségű Csampa Birodalommal került szembe. A Csampa Birodalom a vietek és a khmerek harapófogójába kerülve a 10. század környékén már teljesen felmorzsolódott, és lakói, a chamok teljesen eltűntek a történelemből. Csak ezután kapcsolódtak be a vietek a szubkontinens teljes történetébe, de ettől kezdődően évszázadokon át egyre jobban visszaszorították már a khmereket is. A vietnami hódítások mindinkább csökkentették Kambodzsa területét keletről is, amit a thaiok nyugat felől már régen ostromoltak, ezért az elmúlt fél évezredben a khmerek egyre jobban a vietek és thaiok kettős szorításába kerültek, és így a 20. században már az eltűnés határára jutottak el. Ezért redukálódott Kambodzsa – és vele Laosz is – kisebb országgá a két helyi nagyhatalom – Vietnam és Thaiföld – között, de ezekkel együtt látjuk majd Burma felemelkedését is.

Vietnam története tehát úgy indult, mint a kínai történelem szerves része, hiszen Kína egész ókori története is arról szól, hogy minden irányban egyaránt újabb és újabb területekre terjesztette ki a fennhatóságát. Ott újabb és újabb kínai provinciákat szervezett, s erős kézzel etnikailag és kulturálisan is egységesítette az egyre növekvő hatalmas Kínai Birodalmat. A kínai behatolás a mai Észak-Vietnam felől időszámításunk kezdetétől az egész első évezreden át aktívan folytatódott, s ezzel egy újabb kínai tartomány volt születőben. A végeredmény mégis az, hogy az egyre terjeszkedő és megerősödő Vietnam nem lett egy újabb kínai provincia, hanem szembefordult Kínával, és háborúk sorozatán át kivívta függetlenségét, miközben maga is erős birodalommá vált Indokínában. A történelemnek ez a vonulata a második évezredben is folytatódott, és jelentős részben mindmáig fennáll ez a feszültség, vagyis az állandósult Kína–Vietnam konfrontáció a kortörténet részévé vált. Közben pedig a kínai kivándorlás ugyan minden államot érintett a tágas környéken egészen Indonéziáig, de jellegzetes, hogy a kínai etnikum – a vietek dominánsan han eredete ellenére is – az utóbbi évszázadokban az újonnan betelepülőkből külön etnikai kisebbséggé vált magában Vietnamban is. Ez bizony arra utal, hogy a korábban ott domináns maláj etnikumnak is megvolt a maga jelentősége a viet nép etnogenezisében. Természetesen a Kína centrumától való hatalmas távolságnak, valamint a sajátos helyi körülményeknek is megvolt a maguk komoly szerepe az önálló állammá szerveződésben és önálló társadalmi-politikai identitás kialakulásában. Így vált Vietnam Burma és Thaiföld mellett jelentős középhatalommá Indokínában, de az állandó háborúk ellenére is a három nagy lélekszámú és a két kisebb lakosságú országot – Laoszt és Kambodzsát – szorosan összeköti a közös történelem és a közös kultúra.

3. Burma – a világtörténelem nagy múzeuma

A burmai civilizáció khmer alapköve

Az első távoli kép, az „űrfelvétel” után most látogassuk meg az Indokínai-félsziget nagy nyugati országát, Burmát, és a makacs és kemény ellenségként fellépő Thaiföldet, de még mindig nagy magasságból készítve a felvételt a két nagy történelmi vetélytársról, no meg a nagy történelmi vesztesről, az egykori hatalmas Khmer Birodalom töredékére zsugorított Kambodzsáról. Ha az indokínai szubkontinens nyugati feléről közelképet készítünk, az első dolog, ami feltűnik, hogy a khmer kultúra adja Indokínában a közös civilizációs alapréteget. A történelmi közelkép megmutatja, hogy ez a közös khmer alapréteg mindenütt kilátszik az újabb és frissebb történelmi és etnikai rétegek alól, ahogy a görög és a latin kultúra megadja az európai civilizáció közös eredetét és lényegét. A khmerek a kontinentális félsziget görögjei abban az értelemben, hogy a nagy angkori birodalmuk összeomlása után is megtartották kulturális hegemóniájukat, majd erős befolyásukat, mert ők adták mindenütt a kulturális alapmintát, közelebbről tekintve az írástudó papokat, az építőmestereket és a kézműveseket. A khmerek elöntötték az egész térséget, és a 10. századra már megjelent az az erős civilizációs alapzat, ami mindmáig összeköti az egyes országok történetét. A szubkontinens nyugati felén azonban a 12. századra már csak a khmer királyságok kisebb szigetei maradtak meg, amelyeket lassan felszámoltak a burmaiak és a thaiok. De utódaik még akkor is egy ideig az ő nyelvüket és írásukat használták, amikor a politikai hatalmuk már elenyészett, s a felszínen is csak lassan és fokozatosan váltotta fel a kultúrájukat az utánuk szervezett birodalmak kulturális mintája, mert az alapmodell, a közös kulturális nyelv a mélyben akkor is megőrződött.

A khmerek a nagy angkori birodalmuk összeomlása után is megtartották kulturális hegemóniájukat, erős befolyásukat, mert ők adták az írástudó papokat, az építőmestereket és a kézműveseket.

Kisebb, viszonylag önálló országszigetek még megmaradtak a khmerek nagy országai után a tulajdonképpeni kambodzsai területeken túl a félsziget nyugati felén is, csak lassan szívódtak fel, és fokozatosan – bár mindmáig sem teljesen – etnikailag is beolvadtak. Az újabb és újabb északi népvándorlások ugyanis hatalmas tömegeket löktek dél felé, amelyek óriási csapásokat mértek az ottani államokra, és azok elszigetelt törzsi maradványai még most is színesítik a félsziget etnikai térképét.

Az Indokínai-félszigetet is elborító maláj etnikai tengerbe a khmerek és nyugati rokonaik, a monok érkeztek először, s ez az indokínai írott történelem első, de még mindig alig ismert fejezete. Az bizonyos, hogy a khmerek és a monok hozták létre az első erős államokat a félsziget nyugati részén Burmától Kambodzsáig, míg keleten viszont a – korábban említett – még szinte teljesen a távoli történelem homályába vesző chamok hasonló jellegű, indiai civilizációt építettek ki, ami kezdetben évszázadokra a khmerek legnagyobb konkurense volt. A khmerek voltak „a kezdet és a vég”, mivel az indiai típusú korai civilizációk történetében az Angkori Birodalom volt a csúcs, de felfalták az utódai és felvirágoztak az angkori örökségből. A szubkontinens nyugati részére ugyanakkor az időszámításunk szerinti évszázadokban sorra érkeztek a tibeti jellegű etnikumok hatalmas tömegei. Ez a tömeges beáramlás az időszámításunk első évezredében ért véget és apadt le kisebb „törzsi” népek bevándorlásává. Burma legtávolabbi előtörténetében először az ugyancsak kevéssé ismert, de jól azonosítható pju etnikum alakított ki nagyobb és szilárdabb államalakulatot az Irrawady mentén a 3. században. Valójában persze ezen a hatalmas területen a szubkontinens korai történetében számtalan kisebb-nagyobb államalakulat, fejedelemség-királyság jött létre már az első évezredben, egy-egy nagyobb etnikai csoportot egyesítve és részben másokat alávetve, s még messze vagyunk attól, hogy akár nagy részük történetét feltárták volna. Mindenesetre többnyire a mon–khmer etnikum alakított kisebb-nagyobb államokat a félsziget nyugati felén az első évezredben, majd fokozatosan felülkerekedtek a burmaiak. A burmai bevándorlók átvették a monok kultúráját, civilizációs vívmányait és amint megerősödtek, lerombolták az országait. A burmaiak és a thaiok szorításában az utolsó mon királyság, Haripuncsai is eltűnt 1292-ben, és azután már csak a kulturális üzeneteik maradtak fenn utánuk a burmai királyi palotákban és pagodákban.

Egyre jobban kitűnik azonban az újabb ismereteink fényében, hogy a mon államok mellett a szubkontinens történetében igen nagy szerepet játszott a félsziget legnyugatibb, Indiával közvetlenül határos részén az Arakán Birodalom is. Ez a mostanában felfedezett, romjaiban is impozáns, komoly állam a 4. században már megalakult, és a burmaiak csak a 18. században tudták végleg felszámolni. A rakhanok voltaképpen a burmaiak rokonai s egyben előőrsei is voltak, akik a tibeti fennsíkról leereszkedve már jóval a burmaiak előtt megérkeztek. Több mint egy évezreden át olyan hatalmas államot formáltak, amelynek hatalmas romvárosaira csak az utóbbi évtizedben csodálkozik rá a világ. Az Arakán Birodalomnak azért is kulcsszerepe volt a szubkontinens korai történetében, mert az Indiával való közvetlen, szárazföldi érintkezés révén az indiai civilizációs hatás legerőteljesebb közvetítője s ennyiben az egyik fő civilizációs centrum volt Indokínában. Az Arakán állam történetének kezdeteiről alig van feljegyzés, de a végéről pontos ismeretek vannak, mivel a feljegyzések szerint a története 1784-ben ér véget, amikor a Burmai Újbirodalom elfoglalta és letarolta. Sok más kinccsel és szoborral együtt a szubkontinens leghíresebb Buddha-szobrát is elrabolták Arakánból és a Burmai Újbirodalom dicsőségének szimbóluma lett, amivel az Újbirodalom bemutatásánál még találkozunk. Ez a Mahamuni (Nagy Bölcs)-szobor egyben a tibeti buddhizmus formavilágát is közvetíti, s a győzelem jelképeként Amarapurába, az Újbirodalom akkori központjába vitték, amelynek a neve, a „Halhatatlanság Fővárosa” maga is felér egy birodalmi igénybejelentéssel. A kincsek, trófeák mellett azonban az Arakánból elhurcolt sok tízezer hadifogoly mint képzett munkaerő munkája is kellett az Újbirodalom felvirágzásához és több száz éves sikertörténetéhez.

Burma–Thaiföld testvérháború

A szomszédok és rokonok – a khmerek és a monok, valamint a burmaiak és a rakhanok – történetének felvázolása után elérkeztünk az összkép rekonstrukciójához és a két főszereplő – a burmaiak és a thaiok – közelebbi bemutatásához. A 9–10. században a mai Burma kellős közepén, a mon civilizáció eleven romjain, Pagan környékén megszerveződött a Burmai Óbirodalom. Ez a burmai történelem igazi nagy fordulata, ami 1287-ben, Pagan elestével ér véget, s a mongol pusztítás után a fejlődés az Újbirodalom megszervezésével jóval északabbra, bár ugyancsak az Irrawady mentén, Mandalay környékén folytatódik tovább. Az Újbirodalom központja az egymástól kis távolságra, szinte egynapi járóföldre elmozduló fővárosokban volt, mint Sagaing, Ava (Inva), Amarapura és maga a legerősebb centrum, Mandalay, ahol az Újbirodalom kiteljesedett és elérte fénykorát. Ám a kezdetek után a burmai történelem mindinkább a thaiokkal való testvérháborúba torkollott, s a két rokon civilizáció versengése és ellenségeskedése áthúzódik a 21. század történetébe is.

Már a 10–12. században a mai Burma keleti részén, a san hegyek peremén, az Inle-tó partján felbukkant a másik főszereplő, a Thai Birodalom előőrse is, hiszen a fényes Pagan (ma Bagan) mellett egy másik hatalmas város is kiemelkedett a maga ezer pagodájával mint a korai thai királyságok egyik fővárosa. Itt érhető tetten először a félsziget nyugati oldalán folyó évezredes burmai–thai versengés, állandó háborúkkal, s ez a feszült viszony még most is rányomja a bélyegét a két ország kapcsolataira. Az indokínai történelem legutóbbi évezrede tele van mindkét oldalon győzelmekkel és vereségekkel, kölcsönös sebekkel és meg nem bocsátott dúlással, rombolással és rablással. A 13. század volt a nagy katasztrófa a burmai történelemben, de ez egyben az északi nyomás enyhülésével a thai történelem igazi kezdete az első nagy Thai Birodalom megalapításával az északi Sukhotaiban. A thaiok már korábban is létrehoztak kisebb fejedelemségeket és királyságokat az Angkori Birodalom árnyékában, amelynek a legnagyobb állama Lopburi fővárossal még adót fizetett a khmereknek, így ez az ország még a Thai Birodalom előtörténetéhez tartozik. De Sukhotai megalapítására már a khmerek legyőzése után került sor, s ezzel már felemelkedett a Thai Óbirodalom is. Bár Angkor felvirágzása még a 13. század utánra esik, ezzel a fővárossal a szubkontinens délnyugati szegletében már a Thai Birodalom vált meghatározó erővé.

A nyugati végeken a Burmai Birodalom, délebbre pedig a Thai Birodalom konszolidálódott, közel egyenlő nagyságú területtel és lakossággal.

A Burma és Thaiföld közötti hosszan elhúzódó és kegyetlen 16–18. századi háborúk döntötték el a kontinens nyugati felének történelmi sorsát. A burmaiak egyre délebbre szorították a thaiokat, de azok ott végül erős államot szerveztek. Míg a burmaiak Mandalay környékén a 14. századtól az Újbirodalom erős államát építették ki, addig a thaiok Ajutthaja fővárossal virágoztatták fel 1350 és 1765 között az országukat. Az újjászerveződő Burmai Újbirodalom viszont az évezred közepétől újra nagyon erős nyo-mást fejtett ki délre, így szorította a thai fővárost is délebbre, ám a burmai sereg még így is kétszer elfoglalta, kirabolta és lerombolta a megszerveződő Thai Újbirodalom fővárosát, Ajutthaját (Ayuthaya). A burmaiakkal vívott állandó háborúkban a fővárosuk második lerombolása és kifosztása 1765-ben óriási, máig nem felejtett tragédia volt ugyan a thaioknak, de az ország nem roppant bele, s éppen a burmai támadások miatt tették a fővárost még délebbre és még távolabbra, a mai Bangkokba. Már a korábbi főváros, Ajutthaja is a nemzetközi tengeri kereskedelem egyik központja és fontos átmenő állomása volt, de Bangkok aztán végképp az egész szubkontinens kapuvárosává, az európai kereskedelem és befolyás közvetítőjévé vált. Így a thaiok az első európai „hullámlovasok”, a portugálok megérkezése után rögtön megkezdték a nyitást Európa felé is. A szubkontinens délnyugati részén megszerveződött államukkal az európai civilizáció helyi képviselői és közvetítői lettek, míg tőlük északra a regionális katonai dominanciát kivívó burmaiak mindinkább elzárkóztak az Európa irányába kinyíló kísérletektől. A két ország területi viszonya végül is rendeződött azzal, hogy a nyugati végeken a Burmai Birodalom, délebbre pedig a Thai Birodalom konszolidálódott, közel egyenlő nagyságú területtel és lakossággal. Indokínában a végső határokat a brit és a francia gyarmatosítók versengése alakította ki a 19. században, így jött létre a mai burma–thaiföldi határ is, ami az akkori erőviszonyokat tükrözi és itt sem követi az etnikai határokat, de hát a világ már csak ilyen.