Laosz
az égből alászállott
birodalom

Kossuth Kiadó

Tartalom

A laoszi civilizáció – Az égből alászállott birodalom

Laosz megújhodó világa

Laosz csodái

A laoszi civilizáció –
Az égből alászállott birodalom

A visszafelé megálmodott laoszi történelem az égből leszállott alapítók eredetlegendájával évszázadokra legitimálta a laoszi birodalmat, ahogy Anonymus krónikája a magyarok eredetének legendájával szintén megalapozta a magyar királyság konszolidációját.

A laoszi eredetlegenda

A laosziak eredetlegendája szerint az őseik az egekből szálltak alá, hogy megalapítsák a laoszi birodalmat. Ez a legenda az északi thai-laó vidéken, az összes rokon nép körében elterjedt, de különösen népszerű a laoszi birodalom ősi fővárosában, Luang Prabang-ban, amely mindmáig a hagyományos laoszi kultúra központja. Khun Bulom (vagy Borom), a legendás ős áll ennek középpontjában, akinek vezetésével, a legenda szerint, három nagyúr (khun) ereszkedett alá a mennyekből a nagy özönvíz után. Az istenek megajándékozták őket a vízi bivallyal, majd a fegyveres szabad emberekkel (thai) meg a szolgálók, alárendeltek (kha) sokaságával, akik a nagyurakat kiszolgálták, míg a nagyurak az ország vezetőivé és a hadsereg parancsnokaivá váltak.

A laosziak ősei az egekből szálltak alá, hogy megalapítsák a laoszi birodalmat.

Ez a mítosz legegyszerűbb változata, ami egyben a valóságos thai-laó közös történelem tömör megfogalmazása is. A thai-laó népek valóban az „égből”, Dél-Kína magas hegyei felől érkeztek, és fokozatosan meghódították az indokínai térség jelentős részét. A letelepedés után társadalmilag élesen tagolt rizstermelő civilizációt alakítottak ki, amelyben törzsi előkelőik királyokká emelkedtek. A bevándorlók társadalma a szabad emberek közösségeként rátelepedett a meghódított lakosságra és azt szolgaságba taszította.

Ez a történet a világ számos térségében ismert, mivel minden nép azt foglalja eredetlegendájába, hogyan kezdődött éppen ővele a történelem. Valójában azonban Délkelet-Ázsiában, avagy az Indokínai-félszigeten, a történelem már sokkal korábban „elkezdődött”, és a kezdetek kezdetén ennek éppen az ellenkezője történt. A thai-laó bevándorlók bizony „szolgaként” érkeztek Indokínába és csak jóval később váltak „urakká”, amikor a több évszázaddal az érkezésük előtt kibontakozott nagy civilizációk összeomlása után, azok történelmi örökségét átvették. A laók és a thai-ok közös elődei északról az első évezred végén vándoroltak be a térségbe az akkor éppen megszerveződő, erősen expanzív kínai birodalom elől menekülve. A thai és a laó rokon népcsoportok közös nyelvet beszéltek és közös kultúrát hordoztak s hordoznak is mindmáig. Ám mivel az egymást követő bevándorlási hullámok sok évszázadon keresztül tartottak, ezért a közös eredetű bevándorlók, érkezési idejük és letelepedési helyük alapján, különböző etnikai csoportokra oszlottak. A bevándorlási hullámok szerint a vietnamiak például fekete, fehér és vörös thai népeket különböztettek meg, amelyek közül kisebb törzsi csoportok ott is maradtak „útközben” a mai Vietnam északi részén. Az indokínai tágas térségben való letelepedésük utáni évszázadokban a thai-laó népcsoportok különböző rokon civilizációkat és egymással is viaskodó, gyakran brutális testvérharcot vívó államokat alakítottak ki, ahogy erről Laosz és Thaiföld története tanúskodik.

Nagy számban maradtak fenn a khmerek előtti időkből származó törzsek és néptöredékek Laosz magas hegyeiben.

Végül is három nagy thai népcsoportot lehet elhatárolni egymástól végleges elhelyezkedésük szerint. Először is, a déli thai népeket, amelyek ma Thaiföld déli részén élnek és az ország lakosságának nagy részét alkotják. Ezek nyitottak voltak a tengeren át Délkelet-Ázsia tágas térségei felé. Másodszor az északi thai etnikumot, amely kulturálisan szorosan összekapcsolódott Laosz és Burma népeivel, de zártabb világban élt, s így a nagy, tengeren túli civilizációk hatásai csak közvetítésekkel és késésekkel érték el. Harmadszor a laó népeket, amelyek meglehetősen elszigetelődtek az északkeleti hegyes peremvidéken, és megkésve alakították ki a maguk államiságát. De a laók éppen ezért kulturálisan megőriztek valamiféle centrális helyzetet, mert a maguk zárt körén belül végig kapcsolatban maradtak nemcsak az egész dinamikus thai civilizációval, hanem keletre és nyugatra a vietnamival, sőt a burmaival is. Ugyanis a laók mellett megemlíthetők még a thai eredetű kisebb népcsoportok, például a Burma délkeleti részén élő san etnikum is, amely komoly szerepet játszott Burma történelmében, de mindmáig számos kisebb thai csoport pettyezi Vietnam etnikai térképét is, különösen a két országot szétválasztó hegygerinc mindkét oldalán. Nagy számban maradtak fenn persze a khmerek előtti időkből származó törzsek és néptöredékek is Laosz magas hegyeiben, hiszen a nagy népvándorlások ellenére ezeknek az etnikumoknak jelentős része már a thai-laó népcsoportok érkezése előtt is a szinte megközelíthetetlenül magas hegyláncok mentén élt, amelyek földrajzilag észak–déli irányban húzódva ma is élesen szétválasztják egymástól Laosz és Vietnam (Dai Viet) területét.

A betelepülő thai-laó népesség egymást követő hullámokban érkezett a 9–12. században, s az egész folyamat a 13. századi mongol támadás előli meneküléssel zárult le. A thai-laó népcsoport évszázadokig Kína déli Jünnan tartományában élt, ahol ebben az időben a Nancsao birodalom virágzott. Nancsao függetlenségét 728-ban a kínai Tang birodalom is elismerte, de a birodalmat 1253-ban Kublaj mongol kán támadása szétverte, s ezzel egy újabb s egyben a legutolsó nagy népvándorlási hullám indult el, ami megszabta az indokínai térség etnikai térképét. Az eredeti thai etnikum az egyes indokínai területekre hol kisebb, fokozatosan betelepülő csoportokban, hol pedig nagyobb csoportokban, katonai támadással és hódítással jelentkezett. A letelepedett új lakosság faluközösségekbe (muang) szerveződött, de idővel a muangok egyre nagyobbak lettek, s törzsi államokká szerveződtek. A korai törzsi államok élén tényleg megjelent az „égből leszállt” arisztokrácia a törzsi vezetők képében. A „hercegek” (csaó) ugyanis fokozatosan kisebb fejedelmekké léptek elő (csaó muang), akik már nagyobb területeken uralkodtak, és több törzsi terület egyesítésével (luang) királyokká emelkedtek. Ezt az ősi főváros, Luang Prabang neve is jelzi, amelyet korábban törzsi központként még Szvá Muangnak neveztek. A laoszi birodalom megalapításával változott a neve „Luang”-gá, „királyi székhellyé”, amikor a „Győzedelmes” (Fa Ngum) uralkodó herceg Csaó Fa Ngum néven birodalomalapító királlyá lépett elő. Innen kezdődik a visszafelé megálmodott laoszi történelem az égből leszállott birodalomalapítók utólag beigazolódó eredetlegendájával, ami a következő évszázadokra megadta a laoszi birodalom legitimációját, ahogy Anonymus krónikája a magyarok eredetének legendájával szintén megalapozta a magyar királyság konszolidációját.

A laoszi népesség tarka szőttese

A thai-laó népcsoportok etnikai tagozódása mellett számos más néprajzi tagolás is van, amelyek közül főleg a három nagy tájegységen, a síkságon, a felföldön vagy a magas hegyvidéken letelepült vagy oda kiszorított – lakosság csoportjai közötti elhatárolás játszik fontos szerepet. Az utóbbi hármas megkülönböztetés még mindig létezik Laoszban, sőt a legutóbbi időkig a kisebbségek hivatalos felmérésének számított, ami hagyományosan 68 etnikumot sorolt fel. A síksági etnikumok (Lao Lum, 12 etnikum) alapvetően a thai-laó népcsoportokat fogják át, amelyek az alig hétmilliós lakosság többségét alkotják, több mint négymillió fővel. A síkságon, a folyók melletti termékeny alföldek szűk sávján tehát jobbára maguk a laók élnek, mivel az etnikai mozaik egyéb részei vagy a kedvezőtlenebb térségekben maradtak, vagy éppen a laók üldözték el őket a folyó menti síkságról. A felföldi etnikumok (Lao Theung, ezer méter magasságig, 36 etnikum, a legnagyobb csoport a Khmu, körülbelül négyszázezer fővel) és a magashegyi etnikumok (Lao Szoung, ezer méter felett, 20 etnikum, a legnagyobb csoport a Hmong, mintegy ötszázezer fővel) már sokkal több csoportot fognak át, de csoportonként jóval kevesebb létszámmal, összesen közel hárommillió emberrel. A felföldi és a magashegyi életmód között is óriási a különbség, mert a felföldön még folytatható kiterjedt mezőgazdasági tevékenység, úgynevezett száraz rizstermelés, szemben a termékeny síkságokon folytatott öntözéses, évente több aratást is lehetővé tevő rizsgazdálkodással. A magashegyi körzetekben azonban, ami a mai Laosz területének nagy részét adja, földművelésre kevesebb lehetőség nyílik. Bár innen származik az ópium tekintélyes része is, itt inkább halászatra, vadászatra és némi állattenyésztésre alkalmas a terület. Az itt élő törzsek sokkal szegényebbek és elmaradottabbak az átlagosnál. A mai laoszi világkép szerint a társadalom három „emelete” mindig is így volt, amióta a világ világ. Ténylegesen azonban a nem laó népek közül is sokan „lejjebb” laktak, és a laóknak hosszú évszázadokba telt, míg kiszorították őket onnan. Főleg a felföldi népek – és talán egyes magashegyi törzsek – „primitív” életmódja gyakran nem az eredeti kultúrájuk, hanem csak a bevándorlók által rájuk kényszerített életmód, amit a néprajz másodlagos elmaradottságnak nevez.

Ez a hagyományos, „területi-szintenkénti” felosztás még mindig használatos, mert alapvetően ez alakítja a népcsoportok mindennapi életét és sajátos kultúráját. 2000-ben azonban bevezettek egy hivatalos osztályozást a nyelvcsoportok szerint, így négy nagyobb nyelvi csoportra osztható a mostanság 49-félének becsült etnikumi tagoltság: (1) a thai-laó csoport (8 etnikum – a lakosság 65 százaléka), (2) a mon-khmer csoport (32 etnikum – a lakosság 23 százaléka), (3) a tibeti-burmai csoport (7 etnikum – a lakosság 3 százaléka) és (4) a Hmong és Yaó csoport (2 etnikum – a lakosság 9 százaléka). Mindent összevetve, ebben a nagy etnikai tarkaságban három főszereplő van: a többségi laó népcsoportok és közvetlen thai rokonaik mellett a laoszi néprajzi tájképet főleg a mon-khmer etnikai csoporthoz tartozó khmu és az északi, tibeti tájakról származó hmong népek alkotják. A khmu népek az indokínai térség legrégebbi lakosai közé tartoznak, azaz jóval a thai-laó népek előtt érkeztek Indokínába. A laók bejövetele óta a felföldön élnek, és földműveléssel foglalkoznak a száraz rizstermelés hagyományait követve, s mintegy félmillióan vannak.