Alfred Brehm

Az állatok

világa

2. kötet

EMLŐSÖK

Majmok, félmajmok, párosujjú patások

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ REND Majmok (Simiae)

MÁSODIK ALREND Szélesorrú majmok (Platyrrhini)

1. család: Körmösmajom félék (Cebidae.)

1. alcsalád: Csuklyásmajom formák (Cebinae.)

2. alcsalád: Bőgőmajom formák (Alouattinae)

3. alcsalád: Sátánmajom formák (Pitheciinae)

4. alcsalád: Éjimajom formák (Aotinae.)

2. család: Karmosmajom félék (Callitrichidae.)

MÁSODIK REND Félmajmok (Prosimiae)

1. család: Maki félék (Lemuridae)

1. alcsalád: Maki formák (Lemurinae)

2. alcsalád: Indri formák (Indrisinae)

3. alcsalád: Véznaujjúmaki formák (Daubentoniinae)

2. család: Lóri félék (Nycticebidae)

1. alcsalád: Lóri formák (Lorisinae)

2. alcsalád: Fülesmaki formák (Galaginae)

3. család: Pápaszemesmaki félék (Tarsiidae)

HARMADIK REND Párosujjú patások (Artiodatyla)

ELSŐ CSOPORT

ELSŐ ALREND: Nemkérődzők (Nonruminantia)

1. család: Sertés félék (Suidae)

1. alcsalád: Sertés formák (Suinae)

2. alcsalád: Babirussza formák (Barbirussinae)

3. alcsalád: Pekari formák (Tayassuinae)

2. család: Víziló félék (Hippopotamidae)

MÁSODIK CSOPORT: Kérődzők (Ruminantia)

MÁSODIK ALREND Párnástalpúak (Tylopoda)

HARMADIK ALREND Kancsil szarvasok (TraguIoidea)

1. család: Kancsil félék (Tragulidae)

NEGYEDIK ALREND Összetett gyomrúak (Pecora)

1. család: Szarvas félék (Cervidae)

1. alcsalád: Pézsmaszarvas formák (Moschinae)

2. alcsalád: Szarvas formák (Cervinaej

2. család: Zsiráf félék (Giraffidae)

3. család: Tülkösszarvú félék (Bovidae)

1. alcsalád: Villásszarvú formák (Antilocaprinae)

2. alcsalád: Erdeiantilop formák (Tragelaphinae)

3. alcsalád: Bokorlakóantilop formák (Reduncinae)

4. alcsalád: Lóantilop formák (Hippotraginae)

5. alcsalád: Tehénantilop formák (Babalinae)

6. alcsalád: Bóbitásantilop formák (Cephalophinae)

7. alcsalád: Dikdikantilop formák (Madoquinae)

8. alcsalád: Törpeantilop formák (Neotraginae)

9. alcsalád: Hegyiantilop formák (Oreotraginae)

10. alcsalád: Négyszarvúantilop formák (Tetracerinae)

11. alcsalád: Antilop formák (Antilopinae)

A kötet szerkesztői és munkatársai

ELSŐ REND MAJMOK (SIMIAE)

(Folytatás)

MÁSODIK ALREND SZÉLESORRÚ MAJMOK (PLATYRRHINI)

Az óvilági forró égöv teremtményeit a délamerikaiaktól általában lényeges és szembeötlő sajátságok különböztetik meg. A délamerikai majmok, vagy szélesorrú majmok (Platyrrhini) is nevezetes teremtmények ugyan, de majdnem kivétel nélkül gyámoltalanabbak, lomhábbak, búsabbak és szemtelenebbek, mint az óvilági majmok; sokkal jámborabbak, jólelkűebbek és ártalmatlanabbak, mint az utóbbiak, de éppen ezért nem is ugyanolyan értelemben vett igazi majmok. Egyedül a csuklyás-majmok alkotnak közöttük határozott kivételt.

A szélesorrú majmokat általában testük és végtagjaik alkata, továbbá fogazatuk különbözteti meg keleti őseiktől. Törzsük rendesen véznább, végtagjaik nyulánkak. Farka mindegyiknek van és nemcsak, hogy sohasem satnyul el teljesen, hanem még gyakran az ötödik kéz szerepét is játssza, amennyiben vége erős izmokkal összekunkorítható és ezért fogódzásra alkalmas. Mellső végtagjaik hüvelykujja nem hajlítható be annyira, mint a lábaké  Az egész család egyetlen tagja sem ér el tekintélyes majomnagyságot, egyiknek sincs kiálló orra. Színezettségük elég változatos, de sohasem oly tarka, mint az ázsiai és afrikai majmoké.

A szélesorrú majmok hazája Dél-Amerika, Közép-Amerika és Mexikó. Hazájuk északi határa körülbelül az északi szélesség 23. foka, azaz Dél-Mexikó (San Luis Potosi). Nyugaton az Andok hegyláncáig, keleten az Atlanti-óceánig, délen pedig az argentinai őserdő déli határáig terjed a szélesorrú majmok birodalma.

A szélesorrú majmok kivétel nélkül fákon élnek, földön nem tartózkodnak, ezért különösen az őserdő az otthonuk. A vízben bővelkedő és mocsaras vidékeket inkább kedvelik, mint a száraz környezetet. A földre csak végső szükségben jönnek le. Még szomjuk oltása céljából sem jönnek a földre, hanem kúszó növényekbe és kinyuló ágakba csimpaszkodva ereszkednek a víz színe fölé és úgy isznak.

A fákon minden szükségletüket kielégítik, mert táplálékul a különféle növényrészek, rovarok, pókok, madártojás, fészeklakók fiókái és méz szolgálnak. Csak ritkán fosztogatnak ültetvényekben.

A legtöbb faj nappal van ébren, de van köztük egy éjjeli majomfajta, mely egyetlen az összes majmok közt. A legtöbb majom az ébrenlét idejében élénk és ügyes; de van többféle, igen lomha fajta. A mászást valamennyi jól érti és sokan ügyesen használják mászás közben — mint már említettük — fogódzásra alkalmas farkukat. Ezek a majmok majdnem minden helyzetben, még a legmélyebb álomban is valami köré csavarják farkukat, sokszor egyik végtagjuk köré. Farkukban jóval nagyobb izomerő rejlik, mint bármely más végtagjukban. Ez a körülmény, továbbá a fark végének érzékenysége becses ajándéka a természetnek. Jelentékeny adomány ez, mely sokoldalúan használható és pótolja a tengeren inneni ősök szellemi és testi fürgeségét. Mindezek ellenére az óvilági majmok ügyesebbek az ugrásban és mászásban. Az újvilági majmok járásra majdnem kivétel nélkül összes végtagjaikat használják és járásuk többé-kevésbbé gyámoltalan, bizonytalan és ingadozó.

Az újvilági majmok szelídek, barátságosak és bizalmasak ugyan, de szellemi képességeiket tekintve messze elmaradnak keleti rokonaik mögött. Egyesek kíváncsiaknak, pajkosaknak és ingerkedőknek látszanak, mások meg bosszusaknak és bárgyúaknak. Ha választanunk kellene óvilági és újvilági majmok között, nem sokáig tétováznánk, hogy melyek nyerik meg inkább tetszésünket. Szabadon az utóbbiak rendesen bátortalanok és félénkek. Ezért minden szokatlan jelenségre elmenekülnek és iparkodnak elrejtőzni a lombozatban. A megsebesített majmok támadóik ellen derekasan védekeznek; az ép majmok csupán gyengébb ragadozók ellen védekeznek.

Fogságban csakhamar illedelmesen és bizalmasan viselkednek, öregebb korukban azonban rosszindulatúakká válnak, de nem mindig. Szellemi és testi lomhaságuk, búskomor tekintetük, a sokszor kitartóan hallatott panaszos hangjuk, tisztátlanságuk, elpuhultságuk és roskadtságuk mind olyan tulajdonságok és szokások, melyek révén nem szívesen fogadja őket az ember házába szórakoztató társul. Van természetesen néhány fajta, mint dicsérendő kivétel, ezeket szelidítik és gondozzák. Némelyek külső benyomások iránt fokozott érzékenységet mutatnak és érzelmeik változásának hunyorgatással vagy panasszal adnak kifejezést. Ezen oknál fogva különösen lágyszívű hölgyek igen megszeretik őket.

Amerika bennszülöttei számára a majom rendkívül fontos, mert húsa táplálékuk fő részét teszi. Szorgalmasan vadásznak is rá! Rendesen az íj a fegyverük, elég gyakran használják a fuvócsövet és kicsi, de borzalmas méreggel átitatott nyilakat. Az összes majmok arra törekednek, hogy a nyilat a sebből lehetőleg gyorsan kihúzzák; de a ravasz ember félig átmetszi a lövedéket, miért is annak mérgezett hegye majdnem mindig beletörik a sebbe. Elég borzalmas dolog, hogy az ember így veszi el egy állat életét. Ugyanevvel, de gyengébben mérgezett fegyverrel ejtik zsákmányul az indiánok azokat a majmokat, amelyeket fogságba visznek.

Ketreceinkbe aránylag kevés újvilági majom kerül. Leggyakrabban csuklyásmajmok láthatók az állatpiacokon, jóval ritkábban az oroszlánmajmok, vagy éjimajmok, még ritkábban bőgőmajmok.

1. CSALÁD: KÖRMÖSMAJOM FÉLÉK (CEBIDAE.)

Az amerikai majmok főrészét a tudomány mai állása mellett a körmösmajom félék (Cebidae) családjába foglalják össze.

1. alcsalád: Csuklyásmajom formák (Cebinae.)

A tágabb értelemben vett körmösmajom félék (Cebidae) első csoportja a szűkebb értelemben vett csuklyásmajom formák (Cebinae) alcsaládja. Ezeket az amerikai majmok élére kell helyeznünk szellemi tekintetben is. Mindnyájuknak nagy agyveleje van. A nagyagyvelő féltekéi hosszan elnyúltak és teljesen fedik a kisagyvelőt. A nagyobbaknál agybarázdákat is találunk, amihez még a terjedelmes fej és a merőleges, kinyúló szemfogak is járulnak. Külsejüket tekintve két főcsoportra oszlanak. Egyik a tulajdonképpeni csuklyásmajmok neme (Cebus Erxl.), (kisebbek, végtagjaik rövidek, farkuk végig szőrös és kevéssé lefelé kunkorodó) a másik a több nemből álló pókmajmok csoportja (nagyobbak, végtagjaik hosszabbak; farkuk hosszú, fogódzásra alkalmas, vége alul csupasz; .

A csuklyásmajom formák alcsaládjába tartoznak a pókmajmok. Ezek nagy termetűek, végtagjaik hosszúak, farkuk vége hosszú, alja csupasz és kapaszkodásra alkalmas. Rendeltetésének megfelelően tökéletesen fejlett; viselőjüket életük minden körülményei között kétséget kizáróan megismerteti. Ez a fark, melyet a mi fogalmaink szerint különösnek találunk, erőteljes izmokkal és finom idegekkel van felszerelve, minden helyzetben, minden mozgásnál, sőt az állat egész életében fontos szerepet játszik. Szembeszökő biztonsági berendezés ez a fark, de azt is meg kell róla állapítani, hogy a mozgékonyságot károsan befolyásolja. Jäger Gusztáv találóan jegyzi  meg, hogy az az állat, melynek egész alkatában oly nagy szerepet játszik a hátul való fogódzás, nem mozoghat gyorsan előre. A pókmajmok ezt a „tehetetlenségi nyomatékot” leküzdötték, náluk a kapaszkodó fark oly készségesen és fürgén, mondhatnánk öntevékeny értelemmel követi a leggyorsabb és legváltozatosabb mozgásokat, hogy nem győzünk eleget csodálkozni.

Heck igen szemléltetően vázolja ezt a gondjaira bízott pókmajmokon tett megfigyeléseivel. „Vége az ebédutáni pihenésnek és lassan kiszállnak a mi pókmajmaink a ketrec sarkában levő alsó-kosárból, melyben feküdtek, jobban mondva ültek; fejüket mellükre horgasztották, felhúzott térdüket hosszú karjaikkal fogták körül és kulcsoló farkukat testük köré, egyesek saját nyakuk köré tekerték. Bizalmasan lépkedtek a futódeszkán végig, egészen a ketrec rácsáig. Magasra emelt farkuk, mint valami nagy kérdőjel lebeg testük felett. Tartásuk nagyon emlékeztet a gibbonra, azaz a pókmajmok sokszor és szívesen futnak kétlábon s ilyenkor hosszú karjaikat az összes izületekben meghajlítva, többé-kevésbbé a testhez fektetve, vagy oldalt kifelé tartva hordják, a szerint, amint az egyensúly megkívánja. E közben a fark mindig készenlétben van, hogy megfogódzék, ha kell. Kétségtelen biztossággal fel is használnak erre minden alkalmat, a nélkül, hogy a fark tevékenységét akár szemmel ellenőriznék. Az állat tudatos beavatkozását sem vesszük észre. Ez a meglepő teljesítmény bizonyára úgy megy végbe, hogy a majom az előbb leírt tartással, látszólag cél nélkül, felugrik, magasra tartott farkával elkapja a keresztbe tett mászórudat, a nélkül, hogy előbb csak egy futó pillantást is vetett volna oda. A test lendületet vesz és a majom a következő pillanatban még magasabb és messzebb levő rúdon van és kezét avval a jámbor arckifejezéssel nyujtja felénk, amely a pókmajmokra emlékeztet. Ezt az arckifejezést a gondjaimra bízott pókmajmoknál nem találtam olyan bosszusnak és búskomornak, mint amilyenek legtöbbször morndják. Ellenkezőleg: az olyan pillanatokban, mint az imént leírt, egész világosan láttam, hogy egy szeretetreméltó kis kópéság játszik a nagy sötét szemek és a redős száj körül.

„A mi majomcsapatunk életének és sürgés-forgásának egész különös bájt ad a köztük levő anya a csemetéjével. A kicsi már elég fejlett és rendesen anyja hátán trónol. Farkát művésziesen fonja anyja farkának tövére. Az édes teher, úgy látszik, egyáltalában nem zavarja az anyát azokban a mutatványokban, melyeket a hozzánőtt „himbáló-kötélen” végez. Legalább is éppen úgy végzi ezeket, mint meg nem terhelt társai. Derék csemetéje nagyreményű pókmajomfinak látszik, mert önálló sétáin sohasem mulasztja el, hogy magas személyiségét kulcsoló farkával, mint valami horgonnyal, oda ne kösse anyja karjához, a mászórúdhoz vagy máshová.” Említésreméltó még az is, hogy a pókmajmok hüvelykujján a teljes eltűnésig menő elsatnyulásra hajlamos. Ez olyan jelenség, mely óvilági majmoknál is előfordul és a mászó-élettel van összefüggésben. A kéz ujjain a körmök oldalt jobban összenyomottak és élesebbek, mint az igazi csuklyásoknál, az elülső végtagok pedig hosszabbak, mint a hátulsók.

1. Szálkásszőrű pókmajmok (Ateles E. Geoffr.)

A legszűkebb értelemben vett pókmajmok nemét a szálkásszőrű pókmajmok (Ateles E. Geoffr.) alkotják. Bundájuk nem gyapjas, hanem hosszú, durva szálkásszőrű. Fejük szőre hosszú és előretörő. Elliot több mint tíz fajt említ; ezeket bundájuk főszíne alapján feketékre és másszínűekre osztályozhatjuk. Mindnyájuk közös sajátsága, hogy igen kicsi a fejük, törzsük nagyon cingár és végtagjaik majdnem zörögnek, olyan aszottak. Ezekkel szöges ellentétben van a gyomor táján felfuvódott nagy has. A gégefő hátsó részében légzacskójuk van, de nem mondható, hogy ennek hangjuk erősítésében lényeges szerepe volna. Ez csak annak a gyakori jelenségnek ismétlődése, hogy bizonyos szervek, melyek egyes állatoknál tökéletes fejlettségben hatásosak, rokonfajoknál is előfordulnak, de tökéletlen alakban és lényegileg hatástalanok. A gerincoszlop mentén az ágyékrész rövid, a háti rész aránylag hosszabb, mint más majomnál. A hosszú végtagokkal egyetemben bizonyára az adja a pókmajmoknak azt a kalandos külsőt, mikor felegyenesedve — amit szívesen tesznek — hátsó lábaikon járnak, mint a gibbon. De ez utóbbiak gyors, előkelő és lendületes mozgásukkal jóval felmúlják a pókmajmokat; ebből is látszik a kapaszkodó fark akadályozó hatása. A farkcsigolyák alul laposak, tövisnyúlványuk kivételesen erős, hogy a sokféle és erős izom, melyekre a kapaszkodó farknak szüksége van, annál jobban hozzájuk tudjon tapadni.

A délamerikai állatvilágban a pókmajmok igen elterjedtek: Lydekker szerint Mexikótól Uruguay-ig. Matschie véleménye szerint nem terjednek az Amazon vidékétől délre, ha mindgyárt Rio de Janeiró-ig lakják is a keleti partokat. Talán ezért nem szerepelnek az állatkereskedelemben annyira, mint a csuklyásmajmok. A két, színek szerint osztályozott alcsoportnak Matschie szerint megvan a földrajzi elhatároltsága: a feketék csak Panamától az Amazonos-vidékig, a világosabbak a mexikói Veracruz-tól Rio de Janeiró-ig.

A pókmajmok élete folyása rendkívül egyformának látszik és a különböző fajoknál is lényegesen hasonló. Tschudi, más kutatókkal egybehangzóan a következőket mondja: „10—12 tagból álló csapatokban élnek. Néha páronként is találhatjuk őket s nem ritkán egyedül is. A csapatok azáltal árulják el magukat, hogy mászás közben igen gyorsan hajlítják az ágakat, ami zajt okoz. Golyótól találva, rikácsoló hangon ordítanak és menekülni iparkodnak. Az egészen fiatalok akkor sem hagyják el anyjukat, ha az kimúlt. Átkulcsolják és még, ha kihűlt is, sokáig cirógatják az ágon csüngő hullát. Ezért a fiatalokat könnyű elfogni. Minden különösebb fáradság nélkül szelidíthetők, jóindulatúak, bizalmasak és gyengédek, de nem sokáig bírják a fogságot. Könnyen megkapják a kiütéseket és a hasmenést és akkor szánalmasan viselkednek.

A szálkásszőrű pókmajmok fajai

A többé-kevésbbé ismert fekete fajok közül legismertebb a fekete pókmajom, (Atedles paniscus L., mert nemcsak Guayana-ban és Peruban, hanem az egész Amazon-vidéken elterjedt és elég gyakran élve kerül hozzánk is. A bennszülötteknél „koata” a neve. Egész teste fekete, csak a csupasz arc hússzínű. Legközelebbi rokona a feketearcú pókmajom, (A. ater F. Cuv.), melynek még arca is fekete. Panamában, Francia-Guayana-ban és Kelet-Peruban él. Hazája félreeső, szűkebbhatárú, ezért ritkábban látható, mint az előbbi.

A koata nemének egyik legnagyobb majma. Egész hossza 1.35 m, ennek több, mint fele a farkra jut. Vállmagassága 40 cm körül van. Bundája durva, vállán hosszúszőrű, hátán általában sűrűbb, mint lent, homlokán taréjszerűen kiemelkedő; mélyfekete a színe. Bőre sötét, csak arca hússzínű, tenyere egészen fekete. Barátságos arcának élénk fényű barna szeme egészen megnyerő külsőt kölcsönöz. Az Ateles pentadactylus E. Geoffr. nem külön faj, hanem olyan koata-ra vonatkozik, melynek hüvelykujjcsonkja van. Ezt nemrégen két, Brit-Guayaná-ból behozott példányon bizonyították be a londoni állatkertben. Egyiknek hüvelykujjcsonkja volt, a másiknak nem.

A fekete pókmajmok csoportjába tartozik a sárgahomlokú pókmajom (Ateles variegatus Wgn., bartletti). Ez a legszebb pókmajom. Peru keleti részén fedezte fel az ifjabb Bartlett. Dús, hosszú és lágyszőrű bundája felső és külső részén mély feketeszínű; homlokán aranyszínű sáv van, pofaszakálla fehér. A test és fark alsó része, továbbá a végtagok belső fele a lábszár külső felével együtt barnássárga, valamint világosabb, mint a homlokán lévő csík s itt-ott feketén pettyezett. Az arc és kéz összes csupasz részei barnásfeketék. A londoni állatkertnek egy Venezuelából áthozott példánya — melyet ugyancsak e fajba soroztak —kékszemű volt, de ez csak a fehér változatnál szokott előfordulani. Ez arra mutat, hogy vagy avval a különös esettel van dolgunk, lnogy a sárgahomlokú pókmajomnak kék a szeme, vagy pedig, hogy a szóbanforgó faj egy elfajzás a feketétől a fehér változat felé.

Amarimonda (Ateles belzebuth E. Geoffr.) az Orinoco vidékéről való. Nevezhetnők fehérhasú pókmajomnak, mert a törzs alsó oldala és a végtagok belső fele fehér, illetve szürkésfehér. Felső részének színe úgy látszik bizonyos átmenetet jelent a fekete pókmajmoktól a másszínű pókmajomhoz. Elliot szerint ugyanis a marimondának csak a feje, a végtagok külső része és a fark felső fele fekete, de a hát felső fele feketés-barna, alsó fele aranybarna; sőt Lydekker szerint fekete és vörös közt változó. Ezért inkább egy más ismertető jelhez kell magunkat tartani: szőre hosszú és lágy s mint valami köpeny takarja a testet kétoldalt.

További fajmegkülönböztetések még nagyobb nehézséget okoznak, mert a pókmajmoknál valószínűleg ugyanazok a viszonyok, mint a csuklyásmajmoknál: messzemenő külső változatosság még egy és ugyanazon fajon belül is, részben a korral járó különbségek. Elliot beismeri, hogy a párizsi múzeumban olyan pókmajombőröket látott, melyeket egy fajba sem tudna sorozni. Ilyen körülmények között még csak egy fajt említünk, mely igen ritkán kerül hozzánk élve: az ékes pókmajmot (Ateles geoffroyi Kuhl, melanochir, albifrons). Hazája Közép-Amerikától Dél-Amerikáig terjed. Színe sárgásbarna, keze és lába fekete. Csupasz arca lehet fekete is, szeme és szája körül hússzínű (A. melanochir), de lehet szürkésbarna is, fehér homlokkal (A. albifrons).

A szálkásszőrű pókmajmok életmódja

A pókmajmok szabad életéről már a régibb utazók is, mint Humboldt, Wied herceg és Schomburgk sokat írtak. Guayanában csak a mélyebb fekvésű erdőkben fordulnak elő, legfelsőbb határ 500 m a tenger színe felett. A kopasz erdőket és magaslatokat kerülik. Rendesen 6 tagú csoportokban lehet őket látni, ritkán egyesével, vagy párosával s még ritkábbak a nagyobb csapatok. A majomtársaság csendben, nyugodtan jár élelem után, nem törődnek a veszélytelen állatokkal. Végtagjaik jelentékeny hossza elősegíti a futást és mászást. Hosszú karjukkal messzire nyúlnak és hacsak kevéssé is erőltetik meg magukat, oly gyorsan haladnak, hogy a vadásznak nincs veszteni való ideje, ha követni akarja őket. A fák sudarain ügyesen mozognak. Biztosan másznak, néha ugranak is: minden mozgásnál sajátságos módon lóbálják ide-oda végtagjaikat. Mielőtt a majom elhagyja az ágat, farkával előre megfogódzik a másik ágon. Néha az egész társaság farkán csüng. Gyakran megtörténik, hogy a csapat kényelmesen sütkérezik. Ilyenkor nyugodtan ülnek, vagy fekszenek az ágakon, fejüket hátrahajtják, kezüket hátukon összekulcsolják s az eget bámulják. Sík talajon nehezen csoszognak. Járásuk ingadozó és teljesen bizonytalan és farkuk, melyet az egyensúly fenntartása végett ide-oda mozgatnak, még ügyetlenebbekké teszi őket. Európai megfigyelők sohasem láttak pókmajmot a földön. Wied herceg azt állítja, hogy míg egészségesek, nem is jönnek le a fáról, hacsak nem ivás végett, mikor az ágról nem érik el a vizet. Szaporodásuk valószínűleg nincs évszakkhoz kötve. Schomburgk azt állítja, hogy bármikor találkozott egy csapattal, mindig voltak köztük egészen fiatalok is, melyeket anyjuk inkább karjukon, mint hátukon hordtak.

Az igénytelen pókmajmok megelégednek a levelekkel és gyümölcsökkel, ezért senkinek sem okoznak kárt a gazdag őserdőkben. Mindamellett buzgón vadásszák őket. A portugálok bundájukat, az indiánok húsukat kívánják meg. Egyes indiántörzsek minden más vad húsánál jobban szeretik a pókmajom-pecsenyét. Hangjuk a bőgőmajmok ordításával összehasonlítva jelentéktelen ugyan, de azért még mindig elég erős és messziről elárulja őket. Mikor az erdő jámbor fiai legnagyobb ellenségüket megpillantják, gyorsan menekülnek, hosszú végtagjaikat, elsősorban farkukat előrevetik, megkapaszkodnak és felhúzódzkodnak. A bátrabbak megkísérelik, hogy arcfintorításokkal és hangos ordítással elijesszék az embert. Állítólag elő szokott fordulni, hogy mikor a társaság tagjaiból egynéhány lövéstől találva kimúlt, akkor a többi meg sem kísérli a menekülést, hanem mintegy eszméletlenül megadják magukat sorsuknak. A golyótól talált majmok vizelnek és pépes ürüléküket hullatják. Súlyos sebbel is sokáig függenek az ágon, míg végre a halál elernyeszti az izmokat s földre zuhannak.

Kappler szerint a koata nem a partvidéken, hanem a magasabb helyeken fordul elő. Legérzékenyebb a fark vége, mellyel egyes dolgokat megfog és magához húz és amely sokszor helyettesíti a kezet. Mászás közben a fark vége támasz is, meg kapaszkodásra is szolgál. Mászás közben sokszor nem tudjuk a farkat és lábat egymástól megkülönböztetni. Nagyon nnegszelidülnek, de távolról sem olyan élénkek és bohókásak, mint a csuklyásmajmok. Pusztán növényekkel élnek, szeretik a rügyeket, de rovarokat nem esznek. A koatát a tetvek nagyon megkínozzák, fogságban pedig még a bolhák is, mert sokat tartózkodik a földön. Az indiánok nyíllal vadásszák, a nyilat urari-nevű méreggel kenik be, mert attól az izmok ellankadnak és a majom sebesülése után rövidesen leesik.

Aki csak egyszer is tartott pókmajmot és megismerte nyájas jóindulatát, az meg is kedvelte, annak ellenére, hogy külsejük nem valami megnyerő és hogy végtagjaik olyanok, mintha kificamodtak volna. Kár, hogy állatkertjeinkben még mindig csak ritkán láthatók. Igaz, hogy nninden évben átkerül hozzánk néhány példány, de éghajlatunk rendesen hamar végez velük, még ha leggondosabb ápolásban és gondozásban részesülnek is. Ezért a szerzőnek csak kevés alkalma volt nnegfigyelésükre. Schmidt a következőket írja róluk: „Pihenéskor a pókmajmok alfelükön ülnek, térdeiket felhúzzák és mellüket nekik támasztják; fejüket néha mélyen lehorgasztják annyira, hogy arcuk egészen a földre néz és válluk van legmagasabban. Farkukat lábuk köré kulcsolják, könyökük majdnem a földet éri, alsó karjukat pedig hanyagul keresztbe vetik. A földön való járásuk csak kivételesen nyugodt; első pillantásra lájuk, hogy ez nem felel meg a lényüknek, ezért csak rövidebb távolságokat szoktak járva megtenni. Rendesen négykézláb járnak, de nem tenyerükkel érintik a földet, hanem a kéz külső, vagy felső felével. Néha előfordul, hogy ingerült, élénk hangulatban egészen tűrhetően járnak felegyenesedve is. Ilyenkor hátukat homorítják, hasukat kieresztik és farkukat S-alakban magasra emelik. Ritkán fordul elő, hogy farkuknak lefelé bekunkorított végével támaszkodnak. Néha azt is megteszik, hogy az ilyen járásnál karjaikat fejük felett keresztbevetik, vagy, hogy felső karjukat vízszintesen tartják, végül, hogy derékszögben felemelik alsó karjukat és kezüket kissé behajlítják. Kiegyenesedett helyzetben szívesen támaszkodnak a napsütötte fákhoz. Mikor téli időben néha fűtött szobába a kályha közelébe vittük őket, akkor karjukat függőlegesen felfelé nyujtották és hasukat annyira előretolták, hogy a has és mell vonala félkört adott. Ha kezüknél, vagy farkuknál fogva vezetik őket, szívesen járnak kiegyenesedve, nevezetesen, mikor ápolójuk szabadra viszi őket. Nyári ketrecükben a ferdén beállított fatörzsre hátsó lábaikon gyakran felfutnak, de a rács felső részét, amikor már elérik, farkukkal fogják meg.

Mászásuk természetüknek megfelelő s ebben a sík talajon való gyámoltalan csoszogással szemben bámulatot keltő élénkséget, hajlékonyságot és biztonságot mutatnak. Rendesen a ketrectetejét alkotó rácson kapaszkodnak egy ideig ide-oda. Ennél a mozgásnál kezüket horogszerűen akasztják a rudakra, ujjaikat nem zárják össze és hol mind a négy végtagjukat foglalkoztatják, hol meg csak a kezeket. De a fark mindig tevékeny részt vesz, mintha ötödik kéz volna s nemcsak a test súlyát tartja, hanem a továbbhaladásban is segítségükre van. A fark mindig önállóan és biztosan vesz részt a helyváltoztatásban. Működését sohasem ellenőrzik tekintetükkel és mindig arra törekszenek, hogy biztos támpontot találjanak, mintha a karok és a lábak nem volnának elég megbízhatók. Mindig csak egy menettel kulcsolják át azt a tárgyat, melyhez kapaszkodnak s mindig csak a fark hegyével, de igen szorosan. Az átkulcsolás csavarmenetszerű, a farkhegye sohasem fekszik rá az átkulcsoláshoz szükséges részre, hanem mellé kerül. Amikor a fark egyedül tartja a testet, akkor a rács rúdjából kettőre van szükség: egyiken átveti, de csak a következő rudat kulcsolja át a fark végével, hogy a tartás biztosabb legyen. Így válik lehetségessé, hogy bármely pillanatban fejjel lefelé függhet. Látszólag ezt a helyzetet kedvelik legjobban, mert az ismerősöket is ilyen helyzetben szokta üdvözölni. Ilyenkor a majom az érkező felé fordítja arcát, végtagjait kinyujtja és lefelé lógatja, úgyhogy a fej ezek közé kerül s azután egyik lábát az érkező felé nyujtja.

A szabadonálló nagy ketrecben megteszik olykor a mi foglyaink, hogy farkukra függeszkedve hirtelen lendülettel a rácsnak egy távolabbi rúdjára vetik át magukat; ilyenkor farkukat kioldják és kézzel kapaszkodnak. Télen, amikor nem vihettük őket szabad levegőre, ujjnyi vastag, kb. 1 méter hosszú botot adtunk nekik; játékszerül; evvel a legkómikusabb mutatványokat végezték. Kedvelt játék volt a következő: a majom függőleges helyzetben a földre támasztva tartotta a botot s így mászott fel rá. Mikor a bot felső végére ért, azonnal elkapta farkával a rács legfelső rúdját és a bottal játszva jókedvűen himbálódzott. A fark éppen úgy szolgál fogásra mint mozgási szervül. A kezek a hiányzó hüvelykujj miatt nem alkalmasak a táplálék megfogására. Igaz, hogy sok mindent visz kézzel a majom a szájához, de szívesebben felveszi táplálékát ajkával a földről, ha teheti. A ketrecen kívül fekvő tárgyakat ajkával nem tudja könnyen elérni, ezért ilyenkor kézzel nyúl utánuk. Ha a kar nem elég hosszú, akkor megfordul és lábát nyujtja ki, ha az sem elég hosszú, akkor farkával kísérletezik. Ezt figyelhettük meg, mikor nyáron arra iparkodtak, hogy a ketrec közelében levő fák ágait elérjék, hogy behúzzák és összerágják azokat. Végül már csak a farkukat nyujtották a lomb után és mindjárt észrevették, ha eső után az ágak nehezebbek voltak és lejjebb értek, miáltal egy-egy lombot ismét elértek. A ketrec előtt álló emberek után is gyakran kinyujtják farkukat. Játékszereiket is sokszor farkukkal hordozzák. Egyik még a számára elkészített és szélesebb végén felnyitott tojást is farkával ragadta meg, azután a legnagyobb ügyességgel vitte a magasba, ahol kedélyesen kiszürcsölgette tartalmát.” Schmidt 3 és fél évig tudott egy ilyen majmot életben tartani.

K. von den Steinen utazásai alkalmával többször vitt magával koatá-t és megfigyelte, hogy éppen úgy iszik, mint a gibbon: tenyerükkel merítik a vizet. Egyszer meglátogatott egy szigeten levő indiántelepet, erről a következőket írja: „A koata növekvő felháborodással figyeli az érkező idegent. Hirtelen lendülettel a ház ormán terem, ott felegyenesedik és farkát, feje magasságában, kérdőjel alakjában tartja; hatalmas fütykös lóg a nyakán, ezt egyik kezében tartja, a másikkal pedig heves integetések, morgások és gyors fogvicsorgatások között, sőt fenyegető ordítással és krákogással tiltakozik az idegen látogatása ellen.” Ezt a koátát megvásárolta, Yurunának nevezte és sok más állattal együtt elvitte a folyamon rendezett távoli expedícióra. Steinen így folytatja leírását: „Az én Yurunám a botbüntetés mérsékelt alkalmazása mellett kissé türelmesebb lett. Mellettem áll a dereglye széléhez kötve, farkával megfogódzva és — evez. Négyóráig is forgatja a levegőben mindkét kezét egyszerre: a képzelt evezőt melléhez húzza és ismét eltolja. Ha megzavarom, csodálkozva vigyorog rám öreg fehér arcával, egy ugrással a másik oldalon terem és újra kezdi a tevékenységét.” Yuruna végül fel tudta oldani kötelékének csomóját és elillant.

Egy angol hajó parancsnokának is volt pókmajma, mely Sally névre hallgatott. Gazdája igen bájosan írja le ennek a majomnak a viselkedését. Mikor Sally mellette ült, rendesen átkulcsolta hosszú farkával gazdája térdét, kezét vagy nyakát. Csak egyszer marta meg urát, még pedig jellemző módon, mikor egyszer elszökött és idegenek erősen sarokbaszorították. Általában jóindulatú volt és ha megbünntette, akkor sem tartott haragot. „A fedélzeten nem kötöttem meg”, írja a hajó parancsnoka, „szabadon járt-kelt. Ha kedve tartotta, vígan és csintalanul táncolt a hajóköteleken, úgyhogy nézői alig tudták megkülönböztetni lábait a farkától. Amíg ez a szeszélyes játék tartott, olykor-olykor megállt, barátságos fejbólintással nézett közönségére, orrát fintorította és rövid, lágy hangokat adott. Rendesen napnyugta felé volt a legélénkebb. Különös kedvtelése volt, ha a vitorlakötélzet közé mászhatott. Amikor itt vízszintes kötelet, vagy vékony rudat talált, akkor farka végével rácsimpaszkodott, lassan ide-oda himbálódzott és egyik karjával a másikat simogatta, a kézcsuklójától a könyökig. Farkával mindig át kell valamit kulcsolni és ha csak lehet, egy lépést sem tesz anélkül, hogy farkával ne biztosítaná mozgását. . . Gazdájával közösen étkezett; igen illedelmesen viselkedett, nem is evett előbb, míg engedélyt nem kapott.

„Belize-ben megengedte gazdája, hogy a városban néhány napig tetszése szerint csavaroghasson. Mikor a hajóskapitány egy reggelen az utcán haladt, hirtelen valami tompa hangot hallott felülről; a hangot ismerte, majmának hangja volt. Feltekintett s egy erkélyen látta Sally-t; a majom dorombolva fejezte ki a viszontlátás felett érzett örömét.”

Egyszer leitatták a majmot; amilyen szófogadó volt máskor, annyira nem törődött mámorában gazdája hívásával. „Éjjel nagyon beteg lett Sally és másnap erőt vett rajta a mámor undora. Annyira megcsömörlött ez a jó állat a pálinkától, hogy többé sem az ízét, sem a szagát nem bírta el. Még a befőzött cseresznyét — ami előbb inyencétele volt — sem vette ki a folyadékából. A hideget Sally igen jól bírta, de a neufundlandi jeges partokon elegendő meleg ruhát kapott és szalmával jól kipárnázott ólján kívül, még két fiatal neufundlandi kutya is gondoskodott melegen való tartásáról. Odabújt a kutyákhoz, mindkettőt barátságosan átölelte, farkát teste köré tekerte s így jól érezte magát. Minden állathoz jó szívvel volt, különösen a kicsikhez és a fiatalokhoz, de kiváltságos kedvence a két kutya volt. Annyira vonzódott hozzájuk, hogy még féltékeny is volt. Ha valaki közelükben ment el, kiugrott kunyhójából, karjait a jövevény felé terjesztette ki és olyan arcot vágott, mintha rendre akarná utasítani.”

Állatkertjeinkben csak kis szerepet játszanak a pókmajmok, mert sajnos, nem tarthatók soká. Nagy feltünést keltett, mikor 1904-ben a boroszlói állatkertnek egy nagy pókmajmán szerencsés hályogműtétet hajtottak végre és a beteg később pápaszemmel járt-kelt ketrecében.