Alfred Brehm

Az állatok

világa

4. kötet

EMLŐSÖK

Ormányos emlősök,  cetek,  ragadozó emlősök

Kossuth Kiadó

Tartalom

HETEDIK REND: Ormányosok (Proboscidea)

1. család: Elefánt-félék (Elephantidae)

1. Afrikai elefántok (Loxodonta F. Cuv.)

2. Indiai elefántok (Elefas L.)

Az elefántok életmódja

Az elefántok ősei Magyarország területén

Összefoglaló visszapillantás a patás állatokra

NYOLCADIK REND: Cetek (Cetacea)

ELSŐ ALREND: Fogas cetek (Odontoceti)

1. család: Folyami delfin-félék (Platanistidae)

2. család: Tengeri delfin-félék (Delphinidae)

1. alcsalád: Delfin-formák (Delphininae)

2, alcsalád; Fehér delfin-formák (Delphinapterinae)

3. család: Fízéter-félék (Physeteridae)

1. alcsalád: Csőrős cet-formák (Ziphiinae)

2. alcsalád: Busafejű cet-formák (Physeterinae)

MÁSODIK ALREND: Halcsontos cetek (Mysticeti)

1. család: Barázdás vagy hátúszós bálna-félék (Balaenopteridae)

2. család: Síma bálna-félék (Balaenidae)

1. Bálnák (Balaena L.)

A cetek története

KILENCEDIK REND: Ragadozók (Ferae)

1. ÖREGCSALÁD Macska-alakúak (Aeluroidea)

1. család: Macska-félék (Felidae)

1. alcsalád: Nagymacska-formák (Pantherinae)

1. Főmacskák (Leo Oken)

A tigris (Leo tigris L.)

2. Hópárducok (Uncia Gray)

3. Párducok (Panthera Oken)

4. Pumák (Puma Jardine)

2. alcsalád: Kardfogú macska-formák (Neofelinae)

1. Kardfogúmacskák (Neofelis Griffith)

3. alcsalád Kismacska-formák (Felinae)

1. Márványfoltos macskák (Pardofelis Sev.)

2. Törpemacskák (Prionailurus Severtzow)

3. Petymegmacskák (Zibethailurus Severtzow)

4. Tigrismacskák (Herpailurus Severtzow)

5. Csíkosmacskák (Dendrailurus Severtzow)

5. Párducmacska (Leopardus Gray)

6. Aranymacskák (Profelis Severtzow)

7. Szerválok (Leptailurus Severtzow)

9. Pusztai macskák (Trichaelurus Satunin)

10. Fokföldi macskák (Micofrelis Roberts)

11. Valódi macskák (Felis Linné)

12. Hiúzok (Lynx Kerr)

4. alcsalád: Gepárd-formák (Acinonychinae)

1. Gepárdok (Acinonyx Brookes et Leach)

2. ÖREGCSALÁD Cibetmacska-alakúak (Herpestoidea)

1. család: Cibetmacska-·félék (Viverridae)

1. alcsalád: Cibetmacska-formák (Viverrinae)

1. Fosszák (Cryptoprocta Bennett)

2. Cibetmacskák (Viverra Linné)

3. Rasszék (Viverricula Hodgson)

4. Petymegek (Genetta Cuvier)

5. Tigrispetymegek (Prionodon Horsfield)

6. Pojánák (Poiana Gray)

7. Pálmasodrók (Paradoxurus E Cuvier)

8. Álcás pálmasodrók (Paguma Gray)

9. Binturongok (Arctictis Temminck)

10. Mampalonok (Cynogale Gray)

11. Nandiniák (Nandinia Gray.)

2. alcsalád: Ichneumon-formák (Mungotinae)

1. Ichneumonok vagy manguszták (Mungos E. Geoffr.)

2. Zebramanguszták (Crossarchus F. Cuvier)

3. Rókamanguszták (Cynictis Ogilby)

4. Szurikáták (Suricata Desmarest)

5. Cibethiénák (Proteles Is. Geoffroy)

2. család: Hiéna-félék (Hyaenidae)

HARMADIK ÖREGCSALÁD: Medve-alakúak (Arctoidea)

1. család: Menyét-félék (Mustelidae)

1. alcsalád: Menyét-formák (Mustelinae)

1. Nyusztok (Martes Pinel)

2. Menyétek (Mustela L.)

a) Görények (Putorius Cuv.)

b) Igazi menyétek (Mustela L.)

c) Nyércek (Lutreola Wagn.)

3. Tigrisgörények (Vormela W. Blas.)

4. Torkos borzok (Gulo Storr)

5. Hirákék (Tayra Oken)

6. Huronok (Grison Oken)

A kötet szerkesztői és munkatársai

HETEDIK REND: ORMÁNYOSOK (PROBOSCIDEA)

Az emlős állatok világában az ormányosok — más néven elefántok — teljesen egyedül állanak. Ha oly ma is élő emlős állatot akarnánk megnevezni, amely teljesen egyedül áll a világban, melynek semmi néven nevezendő közelebbi rokona nem él, kénytelenek volnánk az elefántot megjelölni. Vérének reakciója szintén csak rokontalan voltának a bizonyítéka. Azok az idők, midőn a vastagbőrűek vagy sokpatások (Pachydermata, Multungula) soktagú rendjébe sorolták az elefántot, az orrszarvút, a tapirt, a vízilovat és a disznót — mintha közeli rokonok volnának, — végleg letűntek.

Az elefánt a legnépszerűbb állatok egyike. Jellegzetes külső megjelenésével, óriási arányaival gyermekéveink óta annyira ismertté, barátunkká vált, hogy nem is jövünk tudatára, vagy legalább is nem eszmélünk reá, milyen különös, mennyire páratlan jelenség a mai emlősök világában. Ezért kell, hogy a természettudomány beható ismertetésével, szakszerű magyarázataival kinyissa szemünket és megtanítson ez állatóriás megértésére.

1. CSALÁD: ELEFÁNT-FÉLÉK (ELEPHANTIDAE)

Az elefántokat (ELephas L. és Loxodonta F. Cuv. nemek), amelyek egyetlen, korunkban is élő képviselői a hasonnevű családnak (Elephantidae), hosszú, mozgékony ormányuk és sajátos fogaik jellemzik, különösen a felső metszőfogak, melyek néha óriási méreteket elérő agyarakká alakulnak át.

Az elefántnak legfontosabb szerve az ormánya. Ez lényegileg nem más, mint orrának és felső ajkának egyesített meghosszabbodása. Nagyfokú mozgékonyság és érzékenység jellemzi, de még inkább a végén lévő ujjalakú nyulvány. Egyben szagló, tapintó és fogó szerv. Gyűrűs- és haránt-izmokból van összetéve. Ez izmok, Cuvier szerint 40.000 különálló köteg, nemcsak minden irányban való elhajlítását teszik lehetővé, hanem kinyujtását és összehúzását is. Az elefánt testének különös felépítése, rövid nyaka nem engedi meg, hogy más állat módjára fejét a földig nyujtva, legeljen. Így igen hamar nehézségek támadnának táplálkozásában, ha ez a furcsa szerv nem volna egyszerre ajaka, ujja, keze és egyben karja is. Az ormány felül hengeres, alább laposabbá váló, tövétől a vége felé fokozatosan vékonyodó szerv. Ennek a segítségével iszik is: teleszívja vízzel és ezt a szájába fecskendi. A felnőtt elefánt egyszerre 8—10 liter vizet szívhat föl. Ezt csakis egy sajátságos berendezés teszi lehetővé, az t. i., hogy koponyája elülső részén nagy bemélyedés van, amely fölött az ormány töve terjedelmes, két nagy, gyengén domború porclemez által fedett üreggé tágul ki. Az ormány ez üregét a homlok felé magas, harántirányú csontlemez zárja el, s az elefánt magasra tolódott tulajdonképpeni szaglóorra csak e lemez mögött kezdődik. Egyébként az orr e részének is igen fontos szerepe van az elefánt életében, mert különösen az afrikai elefánt, ormányát kérdőjel alakban feltartva, ezzel szimatol oly páratlanul élesen.

Az elefánt két agyara, a valódi elefántcsont, képviseli az állat felső metszőfogait, és pedig a második párnak felel meg. Lényegesen másként viszonylanak az állat fejéhez és ormányához, mintha szemfogak volnának — mint például a vaddisznó esetében. Ezt a körülményt elefántalakok rajzánál igen sokszor nem veszik figyelembe. Az agyaraknak nincsen gyökere. Alsó részük nyitott, a növekedésben nincsenek korlátozva, akár a rágcsálók metszőfogai. Ez nagyfokú elhasználásra mutat. Az állat életmódjának alapos megfigyelése azt tanusítja, hogy az agyarak nem kizárólagosan fegyverek, mint első pillanatban gondolná az ember, hanem úgynevezett másodrendű nemibélyegek is — a modern élettudományi nézetek értelmében — azért, mert egyedül a hímnél — vagy nála különösen erősen — szoktak kifejlődve lenni.

HöhneI lovag osztrák keletafrikai utazó határozottan tagadja, hogy két általa látott hím elefánt, mely a nőstény jelenlétében mint vetélytárs küzdött, a küzdelem hevében az agyarait használta volna. Az ormányukkal iparkodtak egymást megfogni, esetleg megütni, vállaikat nagy erővel feszítették egymásnak, akár két bajnok a birkózóversenyen. Hasonló értelemben nyilatkozik számtalan szavahihető Afrika utazó is. Az állatkertek személyzetének tapasztalata mást igazol. Fogságban lévő elefántokról igen sok bizonyíték áll rendelkezésünkre, és több, fájdalom szomorúan végződő eset igazolja, hogy védelemül, vagy ember elleni támadás esetén igenis használják az agyaraikat. Hogy a védelemnél vagy támadásnál mennyiben történik ez szándékosan és tudatosan, erről lehetetlen mindenképpen helytálló véleményt mondani. Az erősen figyelt elefántok élete az állatkertben mindennap igazolja, hogy a hím elefántot állandó vágy hajtja arra, hogy agyarait valamiképpen használja. Az ember ritkán lát oly példányt, amelyiknek agyara ne volna letörve vagy legalább is megsérülve.

Az Afrikában és Indiában szabadon élő elefántokról is sok megfigyelés elemzés áll rendelkezésünkre. Számtalanszor észlelték, hogy tápláléka szerzésénél nemcsak ormányát és lábait, hanem agyarait is hatalmasan használja. Johannsen szerint azokkal töri le az indiai őserdőkben a magas ágakat, hogy leveleihez juthasson, melyeket egyébként nem ér el. Ward Rowland állítása szerint Szudánban az arabok a gyökerek ásásától, fák kiemelésétől erősen kopott balfogat egyszerűen „szolgá”-nak nevezik. Hasonlót jelent Paasche Német-Kelet-Afrika déli részéről, hol a bennszülöttek mindenik fogat külön névvel jelölik meg. A rövidebb, tompább balfog (gumbiró): szerszám. A hosszabb, a karcsún hegyezett jobboldali (lugori): az elefánt ékszere. Schillings szerint az elefánt nagy ügyességgel használja agyarait. Egyes fákról, néhány lábbal a föld felett, háncsdarabokat hasít, feszít le. Egyeseket elfogyaszt, mások nedvét kiszopja és a maradékot kiköpi. Schillings sokszor órákon keresztül követett elefántcsordát a ritka mimózás fűtengerben, pusztán a fákon messziről látható sérülések nyomán. Stuhlmann Afrikában és Hagen Szumatrán figyelte meg, hogy az elefántok igen gyakran csak önkénytelen koptatási vágyból döfködik agyaraikat a földbe. Westendarp W. levélbeli közlése szerint, hogyha a mammutfogat vesszük alapformának, akkor az agyarak alapsajátságait a következőkben összegezhetjük: A mammut agyarai csaknem teljesen tömöttek és erősen fölfelé és kifelé görbülnek. A legközelebb állnak hozzájuk az északindiai fogak (Bengália, Burma, Sziám). Ezek még elég tömörek, egyenletesen vannak telítve, oldalt azonban már kevésbbé hajlottak. A Szumatrából jövőökön már teljesen hiányzik a kifelé való ívelés. Az afrikai fogak közül legjobban hasonlítanak az északindiaiakhoz a meglehetősen otromba, de erősen ívelt abesszíniaiak. És mentül nagyobb távolságra fekszik vala mely agyar származási helye Abesszíniától, annál karcsúbb, egyenesebb és hirtelenebbül vékonyodó az. Eltérések mutatkoznak a látszólagos gyökér üregének arányaiban is. Az üreg átlagos hosszúsága a mammut fogán 1/8—1/5, az északindiai elefántén leggyakrabban 1/5—1/4, az abesszíniaién már 1/4—1/3 és a délvidékién (Zambezi) rendesen 1/3—1/2 része a fog teljes hosszának.

Az elefánt külsején a rövid nyakon kívül — melynek hátrányai az ormány által kiegyenlítődnek — még szokatlan alakúak a végtagok: a lábszár és a láb is. A lábszárak egyenesek, szinte oszlopszerűek és hátul semmit sem mutatnak a legtöbb emlős lábát annyira jellemző három szögből. Szögállásban nem is tudnák a hatalmas test óriási súlyát hordani. Az elefánt hátsó térde nincs összefüggésben a törzsével és sarkát a meg hosszabbított lábtő nem emeli bizonyos magasságra a föld fölé. Az ormány mellett éppen ez jellemzi a külső megjelenését, és a tanulatlan ember bámul, mikor először látja az óriási állatot ugyanazon a módon letérdelni, mint ahogy az ember teszi.

A lábujjak száma a hátulsó lábon kisebb, mint az elsőn. Ezek alakjukra és számukra is mások az afrikai és az ázsiai elefánton. De abban egyeznek, hogy oly szorosan veszi őket körül a test bőre, hogy mozgási szabadságuk egyáltalában nincs. A lábujjakat kis, pajzsszerű, a körömhöz hasonló paták borítják, melyek azonban egészen jelentéktelen szerepet játszanak. Ez a körülmény már abból is kitűnik, hogy e paták egyike-másika igen gyakran hiányzik. Elhullott, és a szomszéd paták gyors kinövése miatt nem fejlődhetett ki újra.

Az elefánt járása egészen különös. Csak az első, sajátságosan szárnyszerűen kiszélesedett, és a második, az ezt követő lábujjíz érinti a földet. A menedékesen emelkedő helyzetben tartott láb alá egy hátrafelé vastagodó, éppen olyan szilárd, mint ruganyos párna tolódik, s ez a lábnak alsó végét — oszlopformájának megfelelően — többé-kevésbbé kerek szarútalppá egészíti ki. És ez a ruganyos talppárna megoldja az elefánt érthetetlen könnyű járásának titkát, mert tényleg ez az óriási állat hihetetlen tömegének ellenére majdnem nesztelenül jár.

Az első — felületes — tekintetre az elefánt úgy fest, mintha szőrzete csak a farkán volna. Ennek kissé ellapított végét hatalmas — rendesen iszapos, sáros — bojt díszíti. Nézzük meg közelebbről. A szőrök kétsorosan vannak elrendezve, hihetetlenül erősek, szinte drótszerűek. A szemeit szempillák árnyékolják be. Ha most az óriási testet alaposabb vizsgálatnak vetjük alá, hamar meggyőződhetünk arról, hogy bizony az elefántot is szőrruha fedi. Csakhogy ez a szőrözet rendkívül gyér és legtöbbször le van horzsolva. A forró égöv alatt az ilyen óriási állatnak — mely különben is kevés meleget veszít — nincs is szőrzetre szüksége. Mindazonáltal vannak elefántok, pl. a szumatraiak, amelyeknek erősebb a szőrzetük. Ezek újszülötteinek testét majdnem mindenütt sűrűn szőrzet borítja. Hogy a mammutnak, a föld nem rég mult korszakából való északi elefántnak sűrű szőrzete volt, azt igazolják ásatag maradványai.

A gyenge szőrzetnek megfelelően hiányzanak az elefánt bőréből a mirigyek is, amelyek az emlősök bőrét annyira jellemzik. Csak a szemhéjjakban vannak faggyúmirigyek, melyek a hosszú szempillák gyökerébe torkolnak. Tejmirigye csak kettő van. Ezek egészen elől, a mellen vannak elhelyezve és a két emlő az elülső lábak között látható. A hím elefántnak egészen különleges pofamirigye van. Ez az üzekedési időben nagymennyiségű váladékot választ el. A váladék az állkapcson lefutva, sötét vonalat fest, mintegy figyelmeztetve az elefánt gazdáját, hogy az ilyen állapotban rendesen ingerlékeny ápoltjával óvatosan bánjék!

Az elefánt koponyája sokkal nagyobb, mint amennyire szükség volna az aránylag nagyon kis térfogatú agy befogadására. Koponyafedőcsontja rendkívül vastag, de nem tömör, hanem számtalan üreg mintegy szivacsszerűvé teszi. Hogy az üregesség mi célt szolgál, az csak az ormánnyal és az agyarakkal összefüggésben válik érthetővé. Az ormánynak igen tekintélyes rögzítőfelületet kell nyujtani, éppen úgy a hatalmas tarkószalagnak és nyakszirtizmoknak is, melyek az óriási fejet a nagy súlyú agyarakkal tartják. Az elefántkoponyát a tartófelületek lehető növekedése jellemzi, óvatosan kerülve a legcsekélyebb súlyszaporulatot is.

Az elefántnak — az agyarakon kívül is — nagyon sajátságos a fogazata. Agyarán kívül nincs sem metsző-, sem szemfoga, hanem csak egy hatalmas, nyugodtan mondhatjuk, óriási zápfoga. Így van ez mind a két állkapocsban. Ez összetett fog. Mégpedig egyesítve van változó számú üvegkemény zománclemezből, melyeket fogcement egyetlen fogóriássá forraszt össze. És ha ez a nagy rágófelületű zápfog az állandó használat által annyira lelkopott, hogy rendeltetésének már nem tud kifogástalanul megfelelni, a hátrább lévő tartalékfog nyomul a helyébe és a hasznavehetetlenné vált régi fogat kiveti. Szorgos megfigyelés arra az eredményre vezetett, hogy az elefánt életében ez a fogváltás rendszeresen hatszor ismétlődik. Az időközök hossza — ritka kivétellel — 10—15 év. Ezt tudva, nyugodtan beszélhetünk 24 zápfogról, melyet az elefánt elhasznál. Az első hármat tejfognak minősíthetjük. Ezek szabályszerű pótfogak, melyek nem váltódnak ki, hanem midőn idejük lejárt, a három valódi zápfog hátulról kinyomja őket. Már a születésnél megelőzi az agyarakat egy kis fognyúlvány, — nevezhetjük tejfognak is — mely azonban a betöltött első életév után kihull. A ma élő elefántnak a maga nemében páratlan fogazati viszonyait teljesen megvilágítják és érthetővé teszik ásatag rokonai.

Az elefánt agyveleje igazolja azt az általános tapasztalatot, hogy körülbelül azonos szellemi képesség mellett az agy annál kisebb, mennél nagyobb testű az állat. A mi okos állatóriásunk esetében teljesen kifejlett korában az agy súlya úgy viszonylik testének teljes súlyához, mint 1:560 (pl. ha a testsúly 3048 kg, az agy súlya 5430 gr.) DrexIer szerint az elefánt agyürege, sajátos alakjától kényszerítve, az agg hosszirányában nagyon összeszűkül és különösen a szélességében van ki fejlődve. De ha az ember a sokkal inkább hitelt érdemlő tudományos módszereket használja vizsgálatainál, és régen bevált szabályok szerint kiszámítja az úgynevezett „pszichológiai tényezőt” (Schnell szerint), vagy a cephalizációs tényezőt (Dubois szerint), akkor szinte sugárzóan mutatkozik meg az elefánt magas szellemi színvonala: az emlősök világában a második helyet foglalja el, közvetlenül az ember után következik, megelőzve az emberszabású majmokat is. (Warnke, „Journal für Psychologie und Neurologie”, l908). A gerincagy szerepe, az agyéhoz viszonyítva, jelentéktelennek nevezhető. Hogy a kifejlett elefánt egyes idegkötegei milyen óriási méreteket érnek el, mutatja például a főideg a comb hátsó oldalán, az ismert nervus ischiadicus, mely 6 cm-nél vastagabbra is megnő.

Az elefánt érzékei hatalmasan fejlettek. Különösen a hallás, a szaglás és a tapintás érzéke. Utóbbi az úgynevezett „ormányujj” révén. Az elefánt életében a látás látszólag kis szerepet játszik. Nem is nagy gonddal formálta meg a természet. Ezt igazolják a feltűnő kicsiny, semmitmondó szemek, melyek az óriási fejen szinte elvesznek. Különös, de tény, hogy a szemek átmérője és kerülete kisebb, mint akár a lónál. A mély szemgödör — Virchow szerint — a szemgolyóhoz viszonyítva fölöslegesmód nagyméretű. Ez a körülmény összhangban van az elefánt koponyájának az agyarak által megszabott alakjával és éppen ez okból mind a szemidegek, mind a szemizmok igen hosszúak. Különben ez a nagy szemüreg ki van töltve egy alig rétegezett, puha, rugalmas kötőszövettel, melyben számtalan mirigy sorakozik. Hogy ennek mi a rendeltetése, az nehezen érthető. A duzzadt szemhéjjak vastag bőrlemezek. A rajtuk levő sörtéket nem lehet szempilláknak nevezni, mert nem a szemhéj élén sorakoznak, hanem egy nagyobb tömegben — pamacsszerűen — a szemzug közelében vannak elhelyezve.

Az elefánt ízlése igen fejlett. Bizonyítja ezt a nyelve, melyen függőleges bevágások és bemélyedések találhatók, belsejükben lemezes szemölcsökkel. A nyelv szélén igen jól kifejlett tapintótestecskék sorakoznak. Az állatkertek etetői nagyon jól tudják, hogy az elefántok nagyon kényes kosztosok. És éppen olyan jól tudja az elefánt minden ápolója, hogy az ormányujj milyen végtelenül érzékeny, mert a legkisebb pénzarabot is kitapintja és a homokból kiemeli. Az elefánt bőrének általános érzékenysége — a bőr vastagsága ellenére — egyáltalán nem csökkent. Ebben az értelemben tehát nem „vastagbőrű”. Pedig bizony bőrének vastagsága a legvékonyabb helyen, például a csecsbimbó körül mérve, is eléri az 1 cm vastagságot, de a többi helyen ennek a kétszeresét is.

Az elefánt testének belső elrendezése a maga nemében páratlan. Ez óriási testnek óriási szervei (pofamirigy 3 kg, lép 7 kg, máj 37 kg) minden eltolódástól, zúzódástól védve vannak, ami nagyon előmozdítja az állat mozgékonyságát. Igazi mellürege nincs is, hanem a tüdőket ruganyos kötőszövet kapcsolja össze a mellhártyával. Az elefánt óriási tömege ellenére azért éri el mozdulataiban azt a bámulatraméltó lágyságot és rugalmasságot, mert testében igen nagymennyiségű rugalmas anyag van felhalmozva. Ezek, mint az izmok kiegészítői, oly tömegben lépnek fel, mint egyetlen emlősállatnál sem. A legszebb példák a hatalmas tarkószalag és a lábemelők. A tarkószalag, mely a súlyos, zömök fejet magasan tartja, 8 cm vastag és csakugyan bámulatraméltó, vaskos intömeg. A lábemelők — melyek mint széles, rugalmas szalagok futnak végig a végtagok külső oldalán a felkartól az alkarig és a combtól az alszárig — sokkal inkább magában rejtik az elefánt bámulatos könnyű járásának a titkát, mint a már említett talpvánkosok.

1. Afrikai elefántok (Loxodonta F. Cuv.)

Az afrikai elefánt nem azonos az indiaival. Már az első tekintetre, pusztán külseje után ítélve, megkülönböztethető. De a tudománynak ez nem elég. A rendszerezők fogazatukra helyezik a legnagyobb súlyt: a zápfogak szerkezetére és összetételére. És ebben oly jelentékeny különbség van, hogy két önálló nemnek minősítették őket. Az afrikai elefántot már Cuvier különválasztotta és így tárgyalta Loxodonta F. Cuv. néven. A legújabb időkben SoergeI W. mutatta ki (Palaeontographica, 1913), mennyire közel áll az afrikai elefánt az ásatag Stegodon nemhez, úgyhogy ebből kell levezetnünk.

Az afrikai elefánt (Loxodonta africana Blbch.)

[Más neve: Elephas africanus.]

Az afrikai elefántnak egyszerűbb szerkezetűek a zápfogai. A rágó felületet két zegzugos, csipkézett zománcredőszalag fogja körül, melyek szabálytalan ferde négyszögeket alkotnak. Blumenbach, aki bizony nem sokkal többet tudott az állatról, ez alapon mint külön fajt jelölte meg. Az arabok fil-nek nevezik, a gallák arbá-nak, az abesszínek zuhony-nak, szuahéli nyelven ndembó, tembó, nfóvu, ndofu, a hereróknál ondyon, a namáknál koab a neve. Magasságban felülmúlja ázsiai rokonát, de test alkata nem olyan arányos, nem olyan szép. Törzse zömökebb, rövidebb, de magasabb. Lapos feje az alacsony, de hegyes fejdudorral, az aránytalanul vékony, kígyódzó ormány, a hosszabb és erősebb agyarak, a szörny nagy, terebélyes fülek, az erősen ívelt hátvonal, a túlkeskeny mellkas, nem előnyös lábai az eltérések olyan tömegét adják, amelyek kényszerítenek, hogy ázsiai rokonától különválasszuk. Az alsó állkapcsa aránylag gyenge és a rágóizmok nem igen láthatók. Az ormány laposan ül a homlokon és anélkül, hogy töve erősebbnek mutatkoznék, hirtelen aránytalanul vékonyodik. Az ormány elől kerek, oldalvást kissé összenyomott, hátulsó oldala lapos, de nem csatornás. Széles, az ormányvég felé keskenyedő ráncgyűrűk fogják körül, amelyeknek mindenike olyan, mintha az őt megelőzőből nőtt volna ki. Az ormány vége csak kevéssé duzzadt. A nagyon széles — nevét alig érdemlő — felső ormányujjal szemben, az ormányvégnek tulsó oldalán van egy előremeredő bőrdarab. A kettő oly erősen összetapadhat és úgy elzárhatja az ormányt, hogy annak nyílása csak hasadéknak látszik. A rövid, kerekded alsóajak nem lóg, mint az indiai elefántnál. A fejen magasan ülnek hatalmas tövükön az óriási fülek, melyek nemcsak a fej hátulsó részét fedik, de még a lapocka alá is lógnak. Ez a fül olyan, mintha merev, gyengén sodrott papírlemezből, vagy akár talpbőrből volna. Különben a vállain fekszik, azok formájának megfelelően hátra hajlított, lapos, síma, és csak közvetlenül a fülnyílás előtt van egy sekély mélyedés, mely a hang felfogására szolgál. A füljáratot porc és néhány bőrredő eléggé védi. A fejtől emelkedően halad az aránylag vékony nyak egészen a marjáig, mely a két fül között van. A hát e mögött nyeregszerűen besüllyed, de a közepétől meglehetősen meredeken emelkedik olyan magasra, hogy a vállmagasságnál szemlátomást feljebb van. Innen még hirtelenebbül bukik a mélyen elhelyezett, függélyesen lógó, térdig érő, sovány, síma farok felé. A mell magasan van az első lábak között, úgyhogy a gömbölyded, puffadt hasnak vonala hátrafelé észrevehetően süllyed. Az első lábak — melyeknek könyökei kissé szögben állnak — egészen az alkarig vékonyodnak. Ekkor lassan átmennek — folytonosan vastagodva — a lábakba, melyek majdnem gömbölyűtalpúak és négy patában végződnek. A hátulsó lábak combja a térdig erősödik és ott hosszúkás alakú, majdnem négyszögletes bunkót alkot. Az alszárak feltűnően vékonyak, a sarok felé kiszélesednek, otromba lábakon és tojásalakú talpakon állnak, melyek mindenikén három pata van. Hálószerűen ráncos bőre durvább kivitelűnek tetszik, mint ázsiai rokonáé. A bőr színezete eredetileg kifejezetten palaszürke, de a rátapadó szenny, por és sárréteg piszkosszürkére festi. Átmenetek a fehér színbe, — még a test egyes részein is — úgy látszik, az afrikai elefántnál még ritkább esetek, mint az indiainál. Csak Német-Kelet-Afrikából jegyez Knochenhauer néhány esetet a naplójába. Még ki is emeli az állat farkaszőrének és a szemöldöknek tökéletes fehér színét.

Az elefánt testének nagysága nincs befolyással agyarai súlyára. Egy Sir John Kirk által a Zambezi-vidéken elejtett hímnek méretei: Az ormány hegyétől a feje búbjáig 2.75 m, a hajlított vonal hossza egészen farka tövéig 4.2 m, a fark hossza 1.3 m. A teljes hossz tehát 8 m, 3.14 vállmagasság mellett. És mégis mindenik agyar csak 15 kg-ot nyomott. Ez az állat tehát egyáltalán nem volt idős, azért méretei az átlagosnak felelnek meg. Az állat magasságát általában, de csodálatosképpen leggyakrabban az afrikai elefántét túlbecsülik. Ettől óv Neumann A. H., aki a jelenkor legtapasztaltabb elefántvadásza, és aki — angol mérték szerint — 11 láb 3 hüvelyk vállmagasságúnál nagyobbat egyet sem terített le. A teljesen szavahihető „Records of big game” szerint ma az ismert londoni preparátor, Ward Rowland áll az első helyen egy 11 láb 8 1/2 hüvelyk (351 cm-nél több) állattal. A Ward-féle táblázatok is mutatják, hogy a vállmagasság viszonya az első láb kerületéhez — amely afrikai vadászgyakorlat szerint 1:2 — nem mindig helytálló. A lába kerülete szerint Wardnál a legelső helyet foglalja el egy középafrikai elefánt 65 hüvelykkel (több mint 162 cm), a második (64 hüvelyk) lábának átmérője — előlről hátra mérve — 20 1/2 hüvelyknek (50 cm-nél több) bizonyult.

Az afrikai elefánt szolgáltatja a legtöbb elefántcsontot. Az indiai származású elefántcsont az európai piacra egyáltalában nem fontos. Ennek az is a magyarázata, hogy Afrikában nemcsak a hímnek van agyara, hanem a tehénnek is. Igaz ugyan, hogy sokkal gyengébben fejlett. Az egyagyarú nőstények igen gyakoriak, míg ellenben a hímek sorában ez csak ritka esetekben fordul elő. Régi vadászok között hall az ember elefántokról beszélni, melyeknek kétszeres vagy háromszoros agyaruk volt. Baines meg éppen azt írja egyről, mely az 1856. évben a Zambezitől délre került terítékre, hogy 9 teljesen kifejlett agyara volt. Ezekből ötöt a jobb, négyet a bal állkapcsában hordott, egymás mögött helyezkedtek el s részben szabályos növésűek voltak, részben lefelé és hátra görbültek. A két legerősebb pár kb. 30 kg-ot nyomott, míg a többi sokkal csekélyebb súlyú volt. De Afrikában is vannak fogatlan hímek nemcsak Indiában, és közismert, hogy ezek különösen veszélyesek és támadó kedvűek. Fonck, a németkeletafrikai védőőrség kapitánya, jelentette, hogy az Uhehe-hegységben egyízben annak köszönhette menekülését egy ilyen feldühödt állat elől, hogy az — véletlenségből — egy szakadékba zuhant.

Egyes vidékek szerint, melyeken az elefántok otthon vannak, eltéréseket, sajátosságokat látunk az agyaraikon mind alakban, mind anyagban, szerkezetben és színben. Ez eltérések rendesen annyira állandóak és határozottak, hogy az igazi elefántcsontszakértő az elébe halmozott fogak vizsgálatánál majdnem teljes biztossággal meghatározza, hogy azok mely vidékről származnak. Westendarp közlései szerint a fogak alakja nemcsak az afrikai elefánttól különválasztott állatföldrajzi alfajok szerint változik, hanem az egyes családokon belül is lehet különböző, akár a mi itthoni vadainknak az agancsa. Schillings is megerősíti, hogy vannak csapatok, melyek fogai gyengébben fejlettek. Dél-Afrikában, Matabelében vagy a Masona földön tapasztalás szerint az elefántok nem érik el sem nagyság, sem fogképződés dolgában az egyenlítő vidékéről valókat. A napjainkig ismert legnagyobb fogú állatot a Kilimandzsaro közelében 1898-ban a vadászatot iparszerűen űző bennszülöttek hozták terítékre. Fogai együttesen 450 fontot nyomtak. A megbízható adatokat a zanzibári elefántcsontpiacon teljesen szavahihetőnek ismert hindu kereskedőtől kaptuk. Schillingsnek, sajnos, nem sikerült e fogakat — melyeknek szerinte egy nagyon öreg óriás híméinek kellett lenniök, valamelyik német múzeum számára megmenteni. 21.000 márkáért Amerikába szállították és innen az egyik a British Museumba, Londonba került. Hosszúságra még ma is vezet egy összetartozó fogpár Angol-Kelet-Afrikából, amelynek hossza ugyan 410 cm, de súlya csak 293 angol font, és kerülete tövénél csak 43 cm. Erről mintáztak egy hamis fogat s azt arra a rhodesiai elefántra tették, melyet Ward a British Museum részére kitömött. A legsúlyosabb egyes fog Dahoméből került ki 1900-ban és ez nem kevesebb, mint 117 kg-ot nyomott (kb. 250 angol font). Magától értetődik, hogy ez óriás fogak egyre ritkábbá és ritkábbá válnak, minél gyorsabb ütemben szállítják ki Afrikából a régi darabokat és minél erélyesebb és tervszerűbb az elefántok üldözése. Westendarp szerint a teljesen kifejlett agyar hossza rendesen 2 m, ritkán 2.5 m. Ekkor éri el a 30—50 kg súlyt, különös kivételképpen a 75—90 kg-ot. Általában azonos nagyságú és összetartozó fogpárok ritkán találhatók az elefántcsontpiacon. Ennek az a magyarázata, hogy egy-egy elejtett állatnak az agyarai nagyon ritkán vannak egy kézben. Okát ennek akkor értjük meg, ha tudjuk, hogy Afrika egyes vidékein különleges vadászati törvény van gyakorlatban. Ez azt mondja, hogy a fog, mellyel az összerogyó állat a földet éri, a „föld urának”, azaz a törzs főnökének tulajdona, és azt — a vadászati engedélyért — neki kell beszolgáltatni. És ezt a szokást nemcsak a kis főnökök, hanem a nagy birodalmak urai is szigorúan megtartják. Abesszíniában Menelik császártól csak az kapott vadászati engedélyt, aki kötelezte magát, hogy minden lelőtt elefánt egyik fogát a császári kincstárba beszolgáltatja.

Az afrikai elefánt majdnem az egész földrészen el van terjedve. Mai elterjedési zónája a Szaharától délre fekvő terület. Lényeges az, hogy a terület csak valamennyire is erdővel legyen borított, mert hiszen az elefántnak kedvenc csemegéje a fák gallyai és levelei, no meg a gyökerei. Ez az óriási kiterjedésű öv azonban már a mult században, különösen dél felől a Fokföld irányából — nagyon lényegesen összébb szorult. Napjainkban előfordulása északi határvonalául a Csad-tó szélességi fokát jelölhetjük meg, míg a délit megtaláljuk a Ngami-tó vonalában. Teljesen pontos határok nem állapíthatók meg, mert az elefántok, ha sokat és gyakran háborgatják őket, igen könnyen változtatják tartózkodási helyüket és ilyenkor néha igen nagy távolságra vándorolnak, békésebb, nyugodtabb helyet keresve. Egyes vidékekről, mintegy összebeszélve, évek, sőt évtizedekre is eltűnnek, s midőn már mindenki elfeledte őket, egyszerre ismét — meglepetésszerűen — megjelennek. A bennszülöttek már nem emlékeznek reájuk és csak az imitt-amott — rendszerint patakok, folyók partjain — fehéren porladozó óriási csontvázak tanuskodnak róla, hogy valaha itt is tanyáztak. Ez különben minden magasabb szellemi képességű, sokat üldözött, állandóan csökkenő számban élő vad szokása, Természetes, hogy — e tényeket tudva — az elefánt elterjedési övéről készített térképek csak a legrövidebb ideig felelnek meg a valóságnak, mert a folytonos vadászat mindig, vagy legalább is rendesen megkisebbíti a területet, amelyen a halálra ítélt szegény üldözött még tartózkodni mer. És e mindegyre szűkebb és szűkebb terüIeteken remegő szívvel búvik meg az áthatolhatatlan sűrűkben, irtó mocsarakban és csendes megadással néz a teljes kiirtás elé. Ezt meggátolni csak nemzetközi eljárással lehetne. A vagyonszerzésből űzött vadászatot meg kellene tiltani, a teheneket és a fiatal állatokat kímélni. A jelenlegi rendelkezések nem kielégítők és éppen ezért nincs is foganatjuk. Így tűntek el a föld színéről már 1889-ben a Botletle folyónál és a Ngami-tó vidékén az utolsó csapatok. Pedig ez nem is olyan régen közismert elefántvidék volt. Fegyverhez jutott, bennszülött becsuanák pusztították ki az állatokat. NicoIls és Eglington jelentik az 1890. év elején, hogy Német-kelet-Afrikában, a legtávolabbi északon és északkeleten, a Kunene és Okawango melIett még találhatók elefántcsordáknak szétugrasztott maradványai, de csak fiatal állatok, agyarak nélkül. Ellenben Steinhardt, a kitünő vadász és nagy megfigyelő, a Kaoko-földet még 1914-ben „elefántban gazdagnak” minősítette. De a bamangwatók földjén, a Kalahari-sivatagtól északra, ahol Cumming Gordon és több délafrikai elefántvadász annakidején a legszebb eredményeket érte el, ma már a bennszülöttek csak szájhagyományból tudják, hogy itt is tanyáztak valamikor elefántok. Egyáltalán nem nagyon valószínű, hogy a Zambezitől délre ma elefántcsordák legyenek, legfeljebb az embernemjárta irtózatos sűrű bozótban az életükért folyton remegő egyes példányok. Matabelének elhagyottabb vidékein ma is tévelyegnek szétugrasztott elefántcsordák maradványai. Állítólagosan Masona földjén is. Nagyobb tömegek húzódtak meg a Sofala-öbölnél Portugál- Afrikában, a parti síkságok áthatolhatatlan bozótjában. Egynéhány elefántborjú, melyet 1914-ben bennszülöttek az állatpiacon áruba bocsátottak, élő bizonyítékai annak, hogy Dél-Rodézia keleti részén, tehát a Zambezi folyamtól délre, Masona föld északi részén, az elefántok még szaporítanak. Ellenben a tulajdonképpeni Dél-Afrikában, Natalban, a néhai búr államokban és a Fokföldön az angolok és a búrok — egyesült erővel — már régen kiirtották őket. Egy alig néhány tagot számláló maradék csoportot, amely a Knysna-vadonban, a Mossel-öböltől nyugatra és az Addó-erdőségekben húzta meg magát, éppen úgy kímélik most, mint valamikor a bölényt Orosz-Lengyelországban és a jávorszarvast napjainkban is Kelet-Poroszországban. A Gadow-Hopetown-féle vadtérkép szerint 1908-ban életben volt még Knysnában 40, Addóban 150 elefánt. Götzen gróf, Német-Kelet-Afrika kormányzója, a Kilimandzsarón az elefántok kíméletét rendelte el, hogy a teljes kipusztulástól megóvja őket. Egészen másként áll a helyzet Kamerunban. Itt határozott elefántbőségről lehet beszélni és itt még napjainkban is a bozótban élnek, egészen közel a parthoz. A piacra kerülő elefántcsont legnagyobb tömegét az utolsó évtized ben a Kongó-állam szállította. Ezelőtt — midőn a rabszolgakereskedés még szokásos volt — a mostani németkeletafrikai partvidék hozta azt forgalomba Zanzibar gyűjtőhelyen.

Az afrikai elefántot a legújabb időben egész sor földrajzi alfajra bontották fel. Ezt teljes joggal tették, ha tekintetbe vesszük azt az óriási területet, amelyen otthon van, vagy legalább is volt. Az élő állatra vetett első tekintetre feltűnnek a füleknek oly szembeötlő eltérései, hogy az ember elcsodálkozik és önkéntelenül arra gondol: miért nem vette ezt figyelembe a tudomány? Megbocsátunk azonban az illető szakembereknek, ha meggondoljuk, hogy az összes afrikai elefántok, melyek az utolsó ötven esztendőben az európai állatkertekbe kerültek, a Kék Nílus felső folyása tájáról származtak. Az első nyugatafrikai állat, mely általánosan ismert lett, egy fiatal kameruni volt. Ezt Dominik, a nagyérdemű gyarmati tiszt 1899-ben hozta kerületéből, Jaundából, a berlini állatkert részére. Ezt az állatot nevezte el Matschie Loxodonta africana cyclotis-nak, azaz kerekfülű elefántnak, mert az első pillanatban szembeötlik, hogy a füle nemcsak aránytalanul kisebb, mint a többi afrikai elefánté, hanem az alsó fülcimpa kikerekítettsége miatt egészen különös alakot mutat. Ennek az első lépésnek természetes következménye volt, hogy hamarosan a közönséges keletszudáni, nagy, hegyes fülcimpájú elefántot Loxodonta africana oxyotis Mtsch. hegyesfülű elefánt néven különböztették meg. A németkeletafrikai elefánt, melynek főbélyege a hátragöngyölödött és széles felsőperemű fül, a Loxodonta africana knochenhaueri Mtsch. nevet kapta, egy a Rowuma folyó mellett sokat vadászó német elefántvadász után, ki a reá vonatkozó anyagot szállította. Lydekker, a British Museum tudósa, 1907-ben foglalkozott behatóbban az afrikai elefántokkal és ekkor kitért a már megsemmisített dél afrikai fajokra is. Ezeket azonban — miután már a multba tartoznak — kitömött példányok és régi vadásznaplók, avult följegyzések alapján írta le. E kihalt fajokon ismét más füljellegek különböztethetők meg: a lekonyított fül nem emelkedik túl a fej búbján és hosszú, kerekded fül- cimpáival egészen az állat könyökéig húzódik. Legjobban megfigyelhető ez az öreg Harrisnak, a kitűnő délafrikai elefántvadásznak gyönyörű díszmunkájában, mely l840-ben látott napvilágot. De még több eltérés is mutatkozik a keletkapföldi elefántnál (Loxodonta africana capensis Lyd.), amelyiknek utolsó maradványai még az Addo-bozótban élnek, és amelyet Lydekker a grahamstowni múzeum példánya alapján írt le. Ennek nincs meg a homlokdudora, mellső lábai alacsonyabbak, mint azt az afrikai elefántnál megszoktuk, és éppen ezért a törzs alsó körvonala vízszintesebb. Azonkívül igen szőrös — legalább egyes helyeken. Ezt a körülményt azonban az időjárással Iehet megokolni. Hiszen ennek az állatnak hazája már nem a forró égöv! Természetes, hogy az afrikai elefánt itt felsorolt valamennyi alfajának a koponyáján is vannak bizonyos sajátos bélyegek, s főként a közti állkapcson találunk ilyeneket; ezek az ormánnyal és az agyarakkal való szoros kapcsolatoknál fogva különösen fontosak és jellemzőek.