Alfred Brehm

Az állatok

világa

6. kötet

EMLŐSÖK

Rágcsálók

Kossuth Kiadó

Tartalom

TIZENEGYEDIK REND: RÁGCSÁLÓK (Rodentina)

MÁSODIK ALREND: Egyszerűfogú rágcsálók (Simplicidentata)

1. ÖREGCSALÁD: Sül-alakúak (Hystricomorpha)

1. család: Nyúlszájú-félék (Viscaciidae)

1. Csincsillák (Chinchilla Benn.)

2. Macskanyulak (Lagidium Meyen)

3. Pampaszi nyulak (Viscacia Mol.) [Régi nevük: Lagostomus.]

2. család: Patakörmű rágcsáló-félék (Caviidae)

1. Vízidisznók (Hydrochoerus Briss.)

2. Tengerimalacok (Cavia Pall.)

3. Mokók (Kerodon F. Cuv.)

4. Marák (Dolichotis Desm.)

3. család: Csülkösujjú rágcsáló-félék (Agoutidae)

1. Agutik (Dasyprocta Ill.)

2. Farkos agutik (Myoprocta Thomas)

3. Pakák (Agouti Lacép)

4. család: Pakarána-félék (Dinomyidae)

1. Pakaránák (Dinomys Ptrs.)

5. család: Kúszósül-félék (Coendidae)

1. Fogódzófarkú sülök (Coendu Lacép.)

2. Urzonok (Erethizon F. Cuv.)

6. család: Gyalogsül-félék (Hystricidae)

1. Bojtosfarkú sülök (Atherura G. Cuv.)

2. Tarajos sülök (Hystrix L.)

7. család: Csalipatkány-félék (Octodontidae)

1. alcsalád: Kúszópatkány-formák (Capromyinae)

1. Hódpatkányok (Myocastor Kerr)

2. Kúszó patkányok (Capromys Desm.)

3. Nádi patkányok (Thryonomys Fitz.)

2. alcsalád: Lándzsás tüskéjű patkány-formák (Echimyinae)

1. Lándzsás tüskéjű patkányok (Echimys F. Cuv.)

[Régi nevük: Loncheres.]

2. Sündisznópatkányok (Proechimys Allen)

3. Hosszúujjas patkányok (Kannabateomys Jent.)

3. alcsalád: Csalipatkány-formák (Octodontinae)

1. Csalipatkányok (Octodon Benn.)

2. Tukók (Ctenomys Blainv.)

3. Fületlen patkányok (Spalacopus Wagl.)

8. család: Fésűsujjú patkány-félék (Ctenodactylidae)

1. Fésűs ujjú patkányok vagy gundik (Ctenodactylus Gray)

2. Hosszúfarkú gundik (Pectinator Blyth)

9. család: Ugrónyúl-félék (Pedetidae)

1. Ugrónyulak (Pedetes Pall.)

2. Öregcsalád: Egér-alakúak (Myomorpha)

1. család: Ugróegér-félék (Jaculidae)

1. alcsalád: Ugróegér-formák (Jaculinae)

1. Nagy lófejű egerek (Alactaga F. Cuv.)

2. Kis lófejű egerek (Alactagulus Nhrg.)

3. Ugró-egerek (Jaculus Erxl.)

2. alcsalád: Szöcskeegér-formák (Zapodinae)

1. Szöcskeegerek (Zapus Coues)

a) Mezei szöcskeegerek (Zapus Coues)

b) Erdei szöcskeegerek (Napaeozapus Preble)

3. alcsalád: Csíkos egér-formák (Sicistinae)

1. Csíkos egerek (Sicista Gray)

2. család: Tasakos egér-félék (Heteromyidae)

1. alcsalád: Tasakos ugróegér-formák (Dipodomyinae)

1. Tasakos ugróegerek (Dypodomys Gray)

2. Kenguru-egerek (Perodipus Fitz.)

3. család: Tasakos patkány-félék (Geomyidae)

1. Tasakos patkányok (Geomys Raf.)

4. család: Földikutya-félék (Spalacidae)

1. alcsalád: Vakhérec-formák (Spalacinae)

1. Földi kutyák (Spalax Güld.)

2. alcsalád: Heréc-formák (Rhizomyinae)

1. Indiai gyökérrágók (Rhizomys Gray.)

2. Afrikai gyökérrágók (Tachyoryctes Rüpp.)

5. család: Szárnyasállú rágcsáló-félék (Bathyergidae)

1. Homoki turkálók (Bathyergus Ill.)

2. Fokföldi turkálók (Georhychus Ill.)

3. Földfúrók (Myoscalops Thos.)

4. Meztelen turkálók (Heterocephalus Rüpp.)

5. Csupaszbőrű turkálók (Fornarina Thos.)

6. család: Egér-félék (Muridae)

1. alcsalád: Zokor-formák (Myotalpinae)

1. Zokorok (Myotalpa Kerr.)

2. alcsalád: Lemming-formák (Lemminae)

1. Pusztai lemmingek (Ellobius Fisch.)

2. Fél-lemmingek (Prometheomys Sat.)

3. Lemmingek (Lemmus Link.)

4. Örvös lemmingek (Dicrostonyx Glog.)

5. Álorcás lemmingek (Synaptomys Baird)

3. alcsalád: Pocok-formák (Microtinae)

1. Lemming pockok (Lagurus Glog.)

2. Pockok (Microtus Schrank)

3. Földi pockok (Pitymys Mac Murtrie)

a) Igazi földi pockok (Pitymys Mac Murtrie)

b) Rövidfülű földi pocok (Ammomys Bonaparte)

4. Vízi pockok (Arvicola Lacép.)

4. alcsalád: Gyökeresfogú pocok-formák (Fibrinae)

A) Tetőgyökerűek (Acrorhiza Méhely)

1. Magyar őspockok (Dolomys Nhrg.)

B) Oldalgyökerűek (Pleurorhiza Méhely)

1. Pézsmapockok (Fiber G. Cuv.)

2. Kerekfarkú pézsmapockok (Neofiber True)

3. Erdei pockok (Evotomys Coues)

4. Kúszó pockok (Phenacomys Merriam)

5. alcsalád: Erdei félpocok-formák (Neotominae)

1. Erdei félpockok (Neotoma Say & Ord)

2. Hegyi félpocok (Teonoma Gray)

6. alcsalád: Betűfogú-formák (Sigmodontinae)

1. Betűfogúak (Sigmodon Say & Ord)

2. Fehérlábú betűfogúak (Peromyscus Glog.)

3. Betűfogú nyúlegerek (Reithrodon Wtrh.)

4. Halászó betűfogúak (Ichthyomis Thos.)

7. alcsalád: Madagaszkári egér-formák (Nesomyinae)

1. Szigeti egerek (Nesomys Ptrs.)

2. Szigeti pele-egerek (Eliurus M.-E.)

8. alcsalád: Hörcsög-formák (Cricetinae)

1. Hörcsögök (Cricetus Leske)

a) Közép hörcsögök (Mesocricetus Nhrg.)

b) Kis hörcsögök (Cricetulus M.-E.)

2. Kanalasfülű hörcsögök (Mystromys J. A. Wagn.)

9. alcsalád: Sörényes patkány-formák (Lophiomyinae)

1. Sörényes patkányok (Lophiomys M.-E.)

10. alcsalád: Egér-formák (Murinae)

1. Egerek (Mus L.)

a) Patkányok (Epimys Trt.)

b) Igazi egerek (Mus L.)

c) Rövidfülű egerek (Micromys Dehne)

d) Sörtés egerek (Leggada Gray)

2. Pestis patkányok (Nesocia Gray)

3. Hörcsögpatkányok (Cricetomys Wtrh.)

4. Pofazacskós egerek (Eosaccomys Palmer)

5. Tüskés egerek (Acomys Is. Geoffr.)

6. Pásztás egerek (Arvicanthis Less.)

7. Óriás egerek (Crateromys Thos.)

8. Ugró patkányok (Conilurus Og.)[Más néven: Hapalotis.]

11. alcsalád: Kúszó egér-formák (Dendromynae)

1. Kúszó egerek (Dendromys A. Smith)

2. Zsíregerek (Steatomys Ptrs.)

12. alcsalád: Szélesfülű egér-formák (Otomynae)

1. Szélesfülű egerek (Otomys F. Cuv.)

13. alcsalád: Versenyegér-formák (Gerbillinae)

1. Rácsosfogú egerek (Rhombomys Wagn.)

2. Versenyegerek (Gerbillus Desm.)

3. Sivatagi egerek (Meriones Illig.)

4. Homoki egerek (Psammomys Crtzschm.)

5. Duzzadtfarkú egerek (Pachyuromys Lat.)

14. alcsalád: Kéregpatkány-formák (Phloeomyinae)

1. Kéregpatkányok (Phloeomys Wtrh.)

15. alcsalád: Ormányos egér-formák (Rhynchomyinae)

1. Ormányos egerek (Rhynchomys Thos.)

16. alcsalád: Úszó patkány-formák (Hydromyinae)

1. Pataki patkányok (Crunomys Thos.)

2. Tarka patkányok (Chrotomys Thos.)

3. Sötét patkányok (Celaenomys Thos.)

4. Mezei patkányok (Xeromys Thos.)

5. Úszó patkányok (Hydromys E. Geoffr.)

7. család: Pele-félék (Myoxidae)

1. alcsalád: Tüskéspele-formák (Platacanthomyinae)

1. Tüskés pelék (Platacanthomys Blyth.)

2. Vakbeles pelék (Typhlomys A. M.-E.)

2. alcsalád: Pele-formák (Myoxinae)

1. Igazi pelék (Glis Briss.)

2. Erdei pelék (Dyromys Thos.)

3. Kerti pelék (Eliomys Wagn.)

4. Ecsetfarkú pelék (Graphiurus F. Cuv.)

5. Mogyorós pelék (Muscardinus Kaup)

3. ÖREGCSALÁD: Mókus-alakúak (Sciuromorpha)

1. család: Hód-félék (Castoridae)

1. Hódok (Castor L.)

2. család: Hódmókus-félék (Aplodontidae)

1. Hódmókusok (Aplodontia Rich.)

3. család: Mókus-félék (Sciuridae)

1. alcsalád: Mókus-formák (Sciurinae)

1. Marmoták (Marmota Blbch.)

2. Prairie-kutyák (Cynomys Raf.)

3. Ürgék (Citellus Oken)

a) Igazi ürgék (Citellus Oken)

b) Nagy ürgék (Colobotis Brdt.)

c) Hosszúfarkú ürgék (Ictidomys Allen)

d) Fületlen ürgék (Xerospermophilus Merr.)

e) Nagyfülű ürgék (Otospermophilus Brdt.)

4. Pofazacskós mókusok (Eutamias Trt.)

5. Amerikai csíkos mókusok (Tamias Ill.)

6. Ürgemókusok (Xerus H. E.)

a) Igazi ürgemókusok (Xerus H. E.)

b) Fületlen ürgemókusok (Geosciurus A. Sm.)

c) Északafrikai ürgemókusok (Atlantoxerus F. Maj.)

7. Álürge mókusok (Epixerus Thos.)

8. Olajpálma mókusok (Protoxerus F. Maj.)

9. Ligeti mókusok (Paraxerus F. Maj.)

10. Fészekrakó mókusok (Funisciurus Trt.)

11. Odulakó mókusok (Myrsilus Thos.)

12. Rövidfülű mókusok (Heliosciurus Trt.)

13. Hosszúarcorrú mókusok (Rhinosciurus Gray)

14. Indiai házimókusok (Funambulus Less.)

15. Óriás mókusok (Ratufa Gray)

16. Mókusok (Sciurus L.)

a) Vastagfejű mókusok (Tamiasciurus Trt.)

17. Bozontosfarkú mókusok (Guerlinguets Gray)

2. alcsalád: Törpemókus-formák (Nannosciurinae)

1. Törpe mókusok (Nannosciurus Fors. Major)

3. alcsalád: Repülőmókus-formák (Petauristinae)

1. Repülő mókusok (Petaurista Desm.)

2. Sziklamászó repülő mókusok (Eupetaurus Thos.)

 3. Sutaszárnyú mókusok (Sciuropterus F. Cuv.) [Régi neve: Pteromys.]

a) Amerikai sutaszárnyú mókusok (Glaucomis Thos.)

4. család: Pikkelyesfarkú mókus-félék (Anomaluridae)

1. alcsalád: Pikkelyesfarkú mókus-formák (Anomalurinae)

1. Pikkelyesfarkú mókusok (Anomalurus Wtrh.)

2. alcsalád: Repülőpele-formák (Idiurinae)

1. Repülő pelék (Idiurus Mtsch.)

2. Pikkelyesfarkú pelék (Zenkerella Mtsch.)

A kötet szerkesztői és munkatársai

TIZENEGYEDIK REND: RÁGCSÁLÓK (RODENTINA)

MÁSODIK ALREND: EGYSZERŰFOGÚ RÁGCSÁLÓK (SIMPLICIDENTATA)

A rendnek túlnyomóan nagyobb része ebbe az alrendbe tartozik, nevezetesen azok a nemek, amelyeknek mind a két állkapcsukban csupán egy-egy pár — csak elülső oldalán zománcos — nagy metszőfoguk van. Ezeket olyan kizárólagosan délamerikai formák kapcsán kezdjük ismertetni, amelyek külsőleg legjobban csatlakoznak a nyúlfélékhez; igaz viszont, hogy belsőleg alig lehet köztük valami különösebb közelebbi rokonságot megállapítani.

1. ÖREGCSALÁD: SÜL-ALAKÚAK (HYSTRICOMORPHA)

Ezzel egyúttal a második legnagyobb rágcsáló csoporthoz, helyesebben öregcsaládhoz jutottunk, amelynek súlypontja Dél-Amerikában van. Ezeket a fogazat, koponya, valamint a végtagok vázának bizonyos sajátos vonásai szorosabban fűzik össze, úgyhogy őket még a legújabb rendszerezők is közelebbi rokonoknak minősítik.

Bélyegeik közül az állkapocsnak külső oldalán eredő szögletnyujtványát (processus angularis), az erősen fejlett járomíveket, valamint a síp- és orsócsont teljes különállását kell itt kiemelnünk.

1. család: Nyúlszájú-félék (Viscaciidae)

Annak a kis amerikai családnak tagjaival, amelyeknek bőrét Dél-Amerika őslakói már a legrégibb idők óta fölhasználták, sőt amelyeket a XVIII. század vége óta Európába is nagy tömegekben hoztak be, a tudomány csak újabb időben ismerkedett meg közelebbről. Ezeket a tágabb értelemben vett nyúlszájú-féléket (előbbi nevükön Lagostomidae) külsejük alapján a nyulak és egerek közti összekötő láncszemnek minősíthetnők. Legrövidebben úgy jellemezhetnők őket, hogy lombos farkú üregi nyulak. De fogazatuk nagyon élesen és határozottan különíti el őket a nyúlféléktől. Zápfogaik gyökérnélküliek, s 2-3 párvonalasan futó zománchasábjuk van, a sorok elől közelednek egymáshoz.

Az idetartozó nemek egy részének testét olyan finom gerezna födi, aminő egyetlen más emlősnél sem fordul elő. Szőrük színe fehérrel és feketésbarnával kevert világosszürke vagy sárga.

A nyúlszájú félék valamennyien Dél-Amerika lakói, még pedig legtöbbjük a magas hegységben, a hóhatár közelét jelző kopár sziklák között él; a síkságon csak egyetlen fajukat találjuk. Lakásukat maguk vájják, de a természetes odvakat is fölhasználják. A társas életet mindannyi nagyon kedveli, sok esetben még ugyanabban az oduban is több családot találunk. A nyulakhoz hasonlóan a világosságot inkább kerülik, s legtöbbnyire szürkületkor vagy éjjel mutatkoznak.

1. Csincsillák (Chinchilla Benn.)

[Régi nevük: Eriomys.]

A csincsillák rokonaiktól vaskos fejük, széles, kikerekített fülük, ötujjú mellső és négyujjú hátsó végtagjaik, valamint hosszú s rendkívül lágy és selymes bundájuk révén különböznek. Zápfogaik három zománclemezből állanak. Az egyenletes, rendkívül lágy gerezna szőre a háton s a test oldalain 2 cm-nél hosszabb; a szőrszálak tövükön sötét kékesszürkék, följebb fehéren gyűrűzöttek, végeiken pedig sötétszürkék. Ennek következtében az általános színezet sötéttel futtatott ezüstösnek tűnik föl. Hasoldaluk s lábaik tiszta fehérek; a farok tövén két sötét szalag ötlik szembe. Bajuszsörtéik tövükön feketésbarnák, hegyükön szürkésbarnák. Nagy szemeik feketék.

Aki a régebbi évtizedekben Dél-Amerika nyugati partvidéke felől kapaszkodott át a Kordillerák hegyláncán, 2 - 3000 m magasságba jutva, sokszor volt módjában megfigyelni, hogy a kopár sziklákon mérföldnyi hosszú szakaszon csak úgy hemzseg a sok csincsilla s a macskanyúl. (Lagidium.) Különösen Peruban, Boliviában és Chilében rengeteg lehetett a csincsilla; régi utazók ugyanis azt írják, hogy egy nap folyamán ezernyi-ezer közt vezetett az útjuk. Ma már ez nincs úgy: mint minden értékes prémes állat, a csincsilla is nagyon közel jutott a teljes kipusztuláshoz! Ez az oka annak is, hogy életmódjuk vázolása céljából a régibb feljegyzéseket is föl kell kutatnunk.

Csincsillát fényes nappal is lehet ugyan látni, amint oduja előtt gubbaszt, de sohasem a szikla napsütötte oldalán, hanem mindig csak a legmélyebb árnyékban. Még gyakrabban látható azonban hajnali és esti szürkületkor. Ilyenkor valósággal megelevenednek a kopár, sziklás hegygerincnek, még az olyanok is, amelyen alig van némi nyoma a növényzetnek. Sőt leginkább a látszólag teljesen csupasz sziklafalakon szeretnek kergetőzni, sürögni-forogni s mozgásuk ilyenkor rendkívül fürge és élénk. Valóban meglepő könnyedséggel kúsznak még a legsimábbnak látszó sziklalapokon is, amelyeken emberi szem semmiféle támasztékot sem lát. Függőleges szirteken, 6-10 m-nyi szakaszt, szemmel alig követhető ügyességgel és gyorsasággal futnak be. Nem mondhatjuk ugyan, hogy túlságosan félénk állatok, de azért, mihelyt eláruljuk üldözési szándékunkat, nem igen hajlandók bevárni s egy szempillantás alatt eltűnnek. S ha valamely szirten százával hemzseg is a csincsilla, mihelyt rájuk lövünk, abban a pillanatban hűlt helyük lesz s kopár sziklánál egyebet nem láthatunk. Minden egyes csincsilla úgy eltűnik egy-egy hasadékban, mintha valami varázsló tüntetné el őket szemeink elől. Minél hasadozottabb a szirt kőzete, annál több csincsilla lakja.

A csincsilla szaporodásáról még alig tudunk valamit, ámbár a londoni állatkertben már fiasított is. Hazájában, az év minden szakában lehet pocakos nőstényeket találni, s a bennszülöttek állítása szerint a kölykök száma 4 és 6 közt ingadozik. Részletesebb adatok hiányoznak. A kicsinyek akkor érik el önállóságukat, mihelyt szülő otthonukból elő tudnak bújni, s ettől fogva anyjuk nem igen látszik velük törődni.

A csincsillát hazájában gyakran megszelídítve is tartják; Európába még mindig ritkán kerül. „Ezzel is az történik, - írja Heck, — ami a legtöbb prémes állattal: hiszen hálával szép pénzhez juttatja az embert, ugyan ki is bajlódnék tehát gondozásával? Ez annak a rejtélynek is az egyszerű magyarázata, hogy állatkertjeinkben oly kevés prémes állatot láthatunk. Már pedig a csincsilla az ő lehelletfinomságú, valósággal hihetetlenül finom szürke árnyalattal színezett prémjével egyike a legelőkelőbb hatású prémes állatoknak s még hozzá egyenesen a hölgyek prémes állata. Mert a csincsillaprémet csak az ő részükre dolgozzák föl. A valódi s a — hamis prémet! Mert a lipcsei külvárosi szűcsök mesterien értik a módját annak, hogy a házi és sarki nyulat „csincsillára dolgozzák át” s a prémkereskedelemben a „csincsillanyúl” sokat szerepel, annál is inkább, minthogy az igazi csincsilla mind ritkább és drágább”.

A csincsilláknak csak két faját ismerjük: a rövidfarkú és a gyapjas csincsillát.

A rövidfarkú csincsilla (Chinchilla brevicaudata Wtrh.)

A rövidfarkú csincsilla feje és törzse 30 cm, farka 13 cm, végszőreivel 20 cm hosszú. Egynemű, finom, fölötte puha bundája a hátán és törzse két oldalán 2 cm-nél is hosszabb szőrű. Az állat hasoldala és lábai tiszta fehérek.

Járása inkább az ugrás egy nemének minősíthető, mint menésnek s leginkább a mi egereink mozgásához hasonlítható. Pihenéskor testük hátulsó felén ülnek; karjaikat ilyenkor mellükre húzzák föl, farkukat pedig hátra kinyujtják. Két lábra is tudnak állani egy ideig meg is tudnak ebben a helyzetben maradni. Kúszás alkalmával négykézláb másznak s a sziklák legcsekélyebb egyenetlenségét és kiugrásait is föl tudják használni.

A fogságba könnyen beletörődik s fürgeségével és tisztaságával mindenki rokonszenvét megnyeri; az állat annyira ártalmatlan s oly bizalmassá válik, hogy a házban és a szobákban minden aggodalom nélkül szabadjára lehet engedni. Csak kíváncsiságával válik néha alkalmatlanná, mert mindent megvizsgál, ami útjába kerül, még a magasan álló bútordarabokat is, mert játszi könnyűséggel kúszik föl az asztalra, vagy a szekrényekre. Némelykor hirtelen ugrással az ember fején vagy vállán terem. Értelmi képességei tekintetében körülbelül olyan fokon áll, mint a mi házi nyulunk, vagy a tengeri malac. Hálát vagy ragaszkodást nem tanusít táplálója iránt. Fogságban korántsem oly eleven, mint a szabadban és sohasem vetkőzi le félénkségét. A szabadban füvet, gyökeret és mohát eszik s eleségét kezeivel viszi szájába.

Hajdanában állítólag a hegylejtőkön, egészen le a tengerig éppoly gyakori volt, mint a magasabb régióban; manapság azonban az alacsonyabb hegységben már csak nagyon szórványosan fordul elő s akkor is csak egyenként, mert az értékes prémjéért szakadatlanul üldözött állat fölszorult a magas hegységbe. A csincsillát ősrégi idők óta buzgón vadásszák s jóformán ma is olyatén módszerekkel, mint hajdan.

Tschudi említi, hogy egy kereskedő Molinosban, a La-Plata államok legnyugatibb helységében, azelőtt évente 2-3000 tucat csincsilla prémet hozott forgalomba, de már 1857-ben csak 600 tucatot vihetett a piacra. Tschudinak több indián vadász panaszkodott, hogy az állatok száma rohamosan fogy s egyre nehezebb őket fogni. Ez a szakadatlan és oktalan üldözésnek következménye. Ha a csincsilla-vadász zsákmánya árát elprédálta, a későbbi bőrökre kapott előlegből némi élelmiszert vásárol és nekivág a legvadabb hegységnek. Itt fölkeresi az előtte már ismerős, vagy pedig fáradságos vándorlásai közben sasszemeivel újonnan fölfedezett csincsilla-tanyákat; a búvóhelyek bejáratai elé erős lószőrhurkokat vagy csapóvasakat állít föl s némi távolságban jól elrejtőzve várja be az eredményt. A kíváncsi állatok, mihelyt a veszélyt elmultnak vélik, gyorsan előbújnak rejtekeikből, s ilyenkor természetesen vagy a hurkokban fogódznak meg, vagy a csapdákban lelik halálukat. Erre az indián oda siet, kiszabadítja zsákmányát, és újból felállítja eszközeit. Most azonban már hosszabb időbe telik, amíg a megriadt állatok újra lépremennek. S ha már többet fogtak el közülük, a többiek 1-2 napig is odvaikban lapulnak meg, mielőtt újból a fölszínre merészkednének. Ez rendszerint ismét olyan kísérlet, amelyért életükkel kell adózniok. Könnyű belátnunk, hogy a türelmes indián ezzel a módszerrel az egész telepet is kiirthatja, mert az éhség végre is még a telep legóvatosabb, utolsó csincsilláját is a hurokba űzi.

A gyapjas csincsilla (Chinchilla laniger Mol.)

Chile északi és középső részein a nagy csincsillát a kicsiny „korcs”-csincsilla helyettesíti. Életmódja — úgy látszik — hasonló az előbb ismertetett fajéhoz, ezenkívül azonban külseje s bundája színezete tekintetében is közel áll hozzá. De jóval kisebb, mert legföljebb 35-40 cm hosszúságot ér el s ennek egyharmadát a farokra még le is kell számítanunk. Tömött, puha szőre a hátán 2 cm, testének hátsó felén és törzse két oldalán 3 cm hosszú. Színe sötéttel pettyezett világos hamuszürke; testének alsó oldala és lábai fénytelen szürkés vagy sárgás árnyalatúak. Farkának felső oldalán a szőrök töve és vége szennyesfehér, közepük pedig barnásfekete; a farok alsó oldala barna színű.

A gyapjas csincsillát is említik a régi utazók, de a természetvizsgálóknak sok kérésükbe került, amíg néhány koponyához s utóbb egy-két élő állathoz is hozzájuthattak. A tudományba a XVIII. sz. vége felé Molina vezette be ezt az állatot. Londonba 1829-be került az első eleven példány s ezt Bennett írta le. Ez nagyon jámbor kis állat volt, de rossz kedvében néha mégis harapósnak bizonyult. Ritkán volt különösebben vidám, s csak nagy ritkán lehetett sajátságos ugrásait megfigyelni. Rendszerint combjain ült, de két lábra is föl tudott állani s ebben a helyzetben meg is tudott maradni. Táplálékát kezeivel vitte a szájához. A nagyobb zajt nem szerette s ilyenkor nagy nyugtalanságot árult el; egyébkor azonban nyugodt és jámbor volt. Jobban szerette a magvakat és nedvdús növényeket, mint a száraz szénát; ez utóbbit viszont a rövidfarkú csincsilla szerette jobban.

Brehm megfigyelései lényegükben megegyeznek Bennett tapasztalataival, csakhogy az ő példánya inkább éjjeli, mint nappali állat volt.

A délamerikaiak mindkét csincsilla faj húsát nagyon szívesen megeszik, sőt európai utazók is megbarátkoztak pecsenyéjével, de azt állítják, hogy a mi nyúlunk húsával nem vetekedhetik.

Tschudi szerint különösen a Kordillerák magasabb öveiben élő csincsillák bundáját becsülik sokra, mert szőrük hosszabb, tömöttebb és finomabb, s a prémjük sokkal tartósabb, mint a tengerpart mellékén élő állatoké. Amerikában a csincsilla szőrét újabban csak kalapok gyártásához használták föl, mert a takarók és szövetek gyártásának titkát az ott lakók magukkal vitték a sírba.

Az európai prémkereskedésben Lomer szerint két fajta bőrt különböztetnek meg: a nagyobb fajta, igazi csincsilláét, amely hosszú és finom szőrű, valamint a kis „korcs”-csincsilláét, amely rövidebb szőrű. Brasz szerint az előbbi fajtát 1908-ban 60-80 márkájával, az utóbbit 16-40, átlagban 26 pengőjével fizették. A rövidfarkú csincsilla prémje évenkint mintegy 5-6000, a gyapjas csincsilláé mintegy 15.000 példányban kerül a kereskedésbe. Összehasonlítás kedvéért ismételten ideiktatjuk — Lomer adatai alapján — az 1890-iki darabszámot és az árat, annak éles megvilágítására, hogy az utolsó 20 esztendőben ennek a nemes prémes állatnak esetében is minő kedvezőtlenül alakultak a viszonyok. A jelzett évben ugyanis a nagyobb fajból 200.000 darab 1.50-6 pengőjével. Világos bizonysága ez annak, hogy mindkét csincsilla fajt a kiirtás komoly veszélye fenyegeti.

Chile kormánya különben most több évre terjedő szigorú tilalmi időt szabott ki, amelynek tartama alatt a csincsillát fogni és bőrét kivinni tilos.

2. Macskanyulak (Lagidium Meyen)

Az idetarozó második nemzetséget, a macskanyulakat jóval hosszabb fül, négyujjú végtagok, a test hosszúságával vetekedő, felső oldalán bozontos farok, s a nagyon hosszú bajuszsörték különböztetik meg a csincsilláktól, amelyekkel egyébként fogazat és életmód tekintetében csaknem tökéletesen megegyeznek. Eddig ennek a nemzetségnek is csak két fajtáját ismerjük jól; mindkettő a Kordillerák magas fekvésű fenntérségein, szorosan az örök hó határa közelében, vagyis mintegy 3-5000 méter tengerszínfölötti magasságban, kopár sziklák között tanyázik.

A két faj egyike Chilének, Boliviának és Peru déli részének fenntérségeit, míg másika Peru északi részeinek és Equadornak hasonló fekvésű területeit lakja.

A perui macskanyúl (Lagidium peruanum Meyen)

[Régi neve: cuvieri.]

Az állat körülbelül akkora és olyan testalkatú, mint az üregi nyúl, csakhogy hátsó végtagjai sokkal hosszabbak és hosszú farka tekintetében inkább bizonyos macskafajokra emlékeztet, a nyúlétól pedig nagyon eltérő. Füle körülbelül 8 cm hosszú, külső szélén kissé betűrődött, a hegyén kerekített; kívül gyéren szőrös, belül csaknem csupasz, szélén meglehetősen sűrű szőrkefe van. Bundája nagyon puha és hosszúszőrű, a szőrök, néhány sötétebb szálat kivéve, tövükön fehérek, végükön pedig sárgásbarnával kevert szennyesfehérek, úgyhogy a szőrruha általános színe hamuszürke, amely a test két oldalán kissé világosabb s inkább sárgásba hajló. Farkát alul és oldalt rövid, fönt hosszú és bozontos szőr borítja; a szőr színe amott barnásfekete, emitt fehér és fekete, a hegye felé pedig egészen fekete. Hosszú, vállig érő, fekete bajuszsörtéi nagyon föltűnők.

Azok a prémek, amelyek „chinchillones” néven kerülnek a piacra, az itt leírt állattól származnak. Amióta a csincsilla mindkét faja annyira megfogyott, többezer példányban jut a kereskedésbe, s darabját 26-40 pengővel fizetik, ár tekintetében tehát elérte az igazi csincsilla 20 év előtti árát. Ez is szomorú bizonysága a prémhiánynak, amelyet az előre nem látó, mindent elpusztító rablógazdaság okozott!