Alfred Brehm

Az állatok

világa

9. kötet

MADARAK

Veréb-szerű madarak

Szalakóta-szerű, kakuk-szerű lile-szerű madarak

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ REND: Verébszerű madarak (Passeríformes)

31. család: Légykapó-félék (Muscicapidae)

32. család: Fecske-félék (Hirundinidae)

MÁSODIK ÖREGCSALÁD: Áléneklők (Suboscines)

33. család: Bozótjárók (Atrichornithidae)

34. család: Lantfarkú madár-félék (Menuridae)

MÁSODIK ALREND: Rikácsoló madarak (Anisomyodi)

ELSŐ ÖREGCSALÁD: Rikácsolók (Clamatores)

35. család: Mankólábuak (Pteroptochidae)

36. család: Hangyászmadár-félék (Formicariidae)

37. család: Fahágó-félék (Dendrocolaptidae)

1. alcsalád: Mászkálók (Philydorinae)

2. alcsalád: Fazekasmadarak (Furnariinae)

38. család: Élescsőrű-félék (Oxyrancidae)

39. család: Kírálygébics-félék (Tyrannidae)

40. család: Manakín-félék (Pipridae)

41. család: Kotinga-félék (Cotingidae)

42. család: Kaszálómadár-félék (Phytotomidae)

44. család: Karélyos pompásrigó-félék (Philepittidae)

45. család: Pitta-félék (Pittidae)

MÁSODIK ŐREGCSALÁD: Álrikácsolók (Sublcamatores)

46. család: Ricsókafélék (Eurylaemidae)

MÁSODIK REND: Szalakótaszerű madarak (Coraciiformes)

ELSŐ ALREND: Kúszók (Pici)

1. család: Harkály-félék (Picidae)

1. alcsalád: Igazi harkály-formák (Picinae)

2. alcsalád: Nyaktekercs-formák (Jynginae)

2. család: Borsevő-félék (Rhamphastidae)

3. család: Bajszos madár-félék (Capitonidae)

1. alcsalád: Bajszos madár-formák (Capitoninae)

2. alcsalád: Kémmadár-formák (Indicatorinae)

4. család: Jakamár-félék (Galbulidae)

1. alcsalád: Jakamár-formák (Galbulinae)

2. alcsalád: Bajuszos kakuk-formák (Bucconinae)

MÁSODIK ALREND: Rágócsőrűek (Trogones)

5. család: Rágócsőrű-félék (Trogonidae)

HARMADIK ALREND: Egérmadarak (Colii)

6. család: Egérmadár-félék (Coliidae)

NEGYEDIK ALREND: Surranók (Cypseli)

7. család: Kolibri-félék (Trochilidae)

8. család: Sarlósfecske-félék (Cypselidae)

ÖTÖDIK ALREND: Kecskefejők (Caprimulgi)

9. család: Kecskefejő-félék (Caprimulgidae.)

10. család: Bagolyfecske-félék (Podargidae)

11. család: Szuszókfélék (Steatornithidae)

HATODIK ALREND: Baglyok (Striges)

12. család: Bagoly-félék (Strigidae)

1. alcsalád: Gyöngybagoly-formák (Striginae)

2. alcsalád: Buhú-formák (Buboninae)

HETEDIK ALREND: Szalakóták (Coraciae)

13. család: Banka-félék (Upupidae)

1. alcsalád: Szarvascsőrűmadár-formák (Bucerotinae)

2. alcsalád: Kúszóbanka-formák (Irrisorinae)

3. alcsalád: Banka-formák (Upupinae)

14. család: Gyurgyalag-félék (Meropidae)

15. család: Jégmadár-félék (Alcedinidae)

1. alcsalád: Vízi jégmadár-formák (Alcedininae)

2. alcsalád: Erdei jégmadár-formák (Daceloninae)

16. család: Motmot-félék (Momotidae)

1. alcsalád: Fűrészes szalakóta-formák (Momotinae)

2. alcsalád: Laposcsőrü-formák (Todinae)

17. család: Szalakóta-félék (Coraciidae)

1. alcsalád: Kurol-formák (Leptosomatinae)

2. alcsalád: Igazi szalakóta-formák (Coraciinae)

HARMADIK REND: Kakukszerű madarak (Cuculiformes)

ELSŐ ALREND: Papagályok (Psittaci)

1. család: Papagály-félék (Psittacidae)

1. alcsalád: Bagolypapagály-formák (Stringops Gray)

2. alcsalád: Kakadú-formák (Cacatuinae)

3. alcsalád: Papagály-formák (Psittacinae)

I. Harkálypapagályok

II. Ékfarkú papagályok

III. Tompafarkú papagályok

IV. Szürke papagályok

V. Nemespapagályok

VI. Laposfarkú papagályok

2. család: Lóripapagály-félék (Trichoglossidae)

1. alcsalád: Nesztorpapagály-formák (Nestorinae)

2. alcsalád: Lóripapagályformák (Loriinae)

1. Ékfarkú lóripagagály (Trichoglossus Vig. et. Horsf.)

3. alcsalád: Kerekcsőrü papagályformák (Cyclopsittacinae)

MÁSODIK ALREND: Kakukok (Cuculi)

3. család: Pizángevő-félék (Musophagidae)

4. család: Kakuk-félék (Cuculidae)

1. alcsalád: Igazi kakuk-formák (Cuculinae)

2. alcsalád: Kukóka-formák (Phoenicophainae)

3. alcsalád: Sarkantyus kakuk-formák (Centropodinae)

NEGYEDIK REND: Lileszerű madarak (Charadriiformes)

ELSŐ ALREND: Galambok (Columbae)

1. család: Dronte-félék (Dididae)

2. család: Galamb-félék (Columbidae)

1. alcsalád: Szigetlakó galamb-formák (Treroninae)

2. alcsalád: Erdei galamb-formák (Columbinae)

Házigalambok

3. alcsalád: Sörényes galamb-formák (Caloenadinae)

4. alcsalád: Koronás galamb-formák (Gourinae)

5. alcsalád: Fogasgalamb-formák (Didunculinae)

HARMADIK ALREND: Sirályok (Lari)

4. család: Alka-félék (Alcidae)

5. család. Sirály-félék (Laridea).

1. alcsalád: Sírály-formák (Larinae)

1. Halfarkas.

2. Halászsirály

2. alcsalád: Csér-formák (Sterninae.)

A szerkők életmódja

3. alcsalád: Ollócsőrű-formák (Rhynchopinae)

NEGYEDIK ALREND: Sárjárók (Limicolae)

6. család: Levéljáró-félék (Parridae)

7. család: Ugartyúk-félék (Oedicnemidae)

8. család: Homokjáró-félék (Thynocorythidae)

9. család: Székicsér-félék (Glareolidae)

1. alcsalád: Székicsérformák (Glareolinae)

2. alcsalád: Gémlile-formák (Dromadinae)

10. család: Tokoscsőrű-félék (Chionididae)

11. család: Lile-félék (Charadriddae)

1. alcsalád: Lile-formák (Charadrinae)

2. alcsalád: Cankó-formák (Totaninae)

3. alcsalád: Szalonka-formák (Scolopacinae)

A kötet szerkesztői és munkatársai

ELSŐ REND: Verébszerű madarak (Passeríformes)

(Folytatás)

31. család: Légykapó-félék (Muscicapidae)

Amilyen könnyen megállapítható minden esetben, hogy egy bizonyos madárfaj a fecskefélékhez tartozik-e vagy sem, olyan reménytelenül nehéz a rendszertan helyzete a légykapóféléknél, kivált a hozzájuk máskülönben annyira hasonló poszátaféléktől (Sylviidae) való elkülönítés tekintetében. De mindinkább kitűnt, hogy e két madárcsaládot olyan sok és bensőséges átmenet kapcsolja egybe, hogy a különválasztást nem lehet tovább fenntartani. A poszátafélékkel azonban, mint régóta ismeretes, a rigó-félék (Turdidae) vannak megbonthatatlan kapcsolatban. És végül még ott volt a bujkáló-félék (Timeliidae) tekintélyes családja, amely szintén sokféle, máshova be nem osztható madárfajnak menedéke volt hosszú időkön át. Az ide sorozott fajok azonban oly közeli és benső rokonságban állnak a rigókkal és a poszátákkal, hogy semmiféle jogcímen sem lehet őket azoktól elválasztani.

E körülmények tekintetbevételével Hartert nemrégiben elhatározta, hogy ezt az egész társaságot a légykapó-félék (Muscicapidae) egyetlen és nagy családjába foglalja egybe. Óhajtjuk azonban, hogy ez csak ideiglenes megállapítás legyen, és a későbbi kutatásoknak sikerüljön e rendkívül nagy család keretén belül legalább néhány jól jellemzett alcsaládot felállítani, mert a szinte rendszertelenül egymás mellé rakott formák tömege úgyszólván aggodalmat keltő. Sharpe számítása szerint a 375 nembe tartozó fajok és alfajok száma kereken 2400.

Légykapó (Muscicapa L.)

A tulajdonképpeni légykapók lakhelye egész Európa, és Madagaszkár kivételével Afrika, valamint egész Ázsia is a Molukki-szigetekkel együtt. Csőrük mérsékelten hosszú, a felsőkáva orma erősen összenyomott, a csörtő sörtékkel fedett. Tíz elsőrendű evezőjük közül az első igen rövid, legfeljebb fele a másodiknak; a 3-ik és 4-ik, vagy a 3-5-ik evező a leghosszabb. Csűdjük meglehetős hosszú. Az ivarok külsőleg vagy feltünően, vagy sehogysem különböznek egymástól. Az előbbiekhez tartozó fajok évente kétszer, az utóbbiakhoz tartozók csak egyszer vedlenek.

A szürke légykapó (Muscicapa striata Pall.)

[Régebben: Grisola]

Csőre kissé nyújtott. A hím és nőstény tollazata egyformán foltozott. Hátoldala sötétszürke, a tollak szára fekete. Fejteteje feketésszürke, kissé világosabb foltokkal; minden toll fehérrel vagy sötétszürkével van szegélyezve, mi által a fejen gyönge foltrajzolat keletkezik. Hasoldala szennyesfehér, a mell oldalán rozsdássárgás árnyalattal. A torok oldala és a mell elmosódott sötétszürke hosszfoltokkal rajzolt. A szárnyfedőtollak világosszürke végszegélyei a szárnyon két keskeny csíkot alkotnak. Szeme barna, csőre és lába fekete.

A szürke légykapó a legészakibb országok kivételével Európa minden szélességi és magassági övében előfordul. Dél-Európában közönséges. Kelet felé a Kaukázusig és az Altai hegységig terjed. Télen levonul egészen Dél-Afrikáig és Északnyugat-Indiáig; ęn még a Kék-Nílus erdeiben is elég sokszor találkoztam vele.

Macskák, nyestek, patkányok, egerek és csintalan gyerekek gyakran pusztítják el a légykapó fészkét; a tojásokat elrabolják, vagy a fiókákat megölik. Az öreg madarakat azonban ellenségeik, úgy látszik, kevesebbet zaklatják. Az okos ember határozott védelmébe veszi őket. A szürke légykapó, úgymint összes rokonai is, a leghasznosabb teremtmények közé tartozik, s a terhes és káros rovarok összefogásával az emberek részére igen jó szolgálatokat tesz. Habár némelykor egy-egy méhet el is fog, vagy egy-egy ribiszkebogyót el is csíp, azért még nem válik károssá. Kedvelt szobamadár nemcsak azért, mert a fogságban vidám és mulattató, hanem azért is, mert szabadon eresztve a szobában összefogdossa a legyeket.

*

Magyarországon a szürke légykapó — szürke légyvadász, szürke legyész, légyfogó madár — mindenütt előforduló elég gyakori madár. A hegyvidéken éppen úgy otthon van, mint a síkságon s megtelepedésének csak egy föltétele van, a megfelelő fészkelési alkalmatosság, amire a Muraközy Dezső által berendezett kecskeméti madárvédelmi telep szolgáltatott igazán meggyőző bizonyítékot. A városnak igen forgalmas helyén, a vasútállomás előtt levő parkban elhelyezett ducetetőbe — tehát még nem is ember magasságban — rakta meg a fészkét és nyugodtan kiköltötte tojásait. Ugyanott üvegveranda oszlopára helyezett üvegtáblás ablaketetőben is fészkelt s nyugodt lélekkel etette fiait, gazdájának és családjának szeme láttára. Ezek az esetek meggyőzően bizonyítják, hogy milyen könnyen telepíthetjük kertjeinkbe, parkjainkba ezt a hasznos madarat, ha nekivaló, félig nyitott, mesterséges fészekodut helyezünk ki.

Hasznos voltát némelyek ugyan kétségbe vonják, mert azzal vádolják, hogy elfogdossa a méheket. Csörgey Titusz idevágó gondos és kimerítő vizsgálata szerint a szürke légykapó kizárólag hereméheket fogdos. A kiscenki méhesben gyüjtött köpetekben 40 darab méhet talált, de ezek között egyetlenegy dolgozó méh se akadt. Az is jellemző, hogy a vidéken akkor sok szürke légykapó tartózkodott, de ezek közül csak egyetlenegy példány fogdosta a hereméheket és pedig az a madár, amely már évek óta ott fészkelt a méhesben, de a tulajdonos állítása szerint ott a dolgozó méhállományban sohase okozott károkat.

A szürke légykapót ezek alapján nagyon érdemes megtelepíteni, mert könnyűszerrel hasznos rovarirtómunkást szerzünk benne, amelynek rendkívüli bizalmassága sok örömet okoz. A madárvédelmi törvény természetesen védelem alá helyezi.

Nálunk vonuló madár, amely április végén, de inkább május elején érkezik és szeptember folyamán távozik.

A kormos légykapó (Muscicapa atricapilla L.)

Tavaszi nászruhájának egész felső része fekete, mely a fiatalabb madaraknál szürkével van vegyítve. Homloka, egész alsó része, szárnytükre fehér. Ezt a szárnytükröt a három utolsó elsőrendű evező, a vállevezők külső zászlója és a másodrendű evezők fedőtollának színezete alkotja. Ugyancsak fehér a három külső farktoll külső zászlója is. A hím téli tollazata a nőstény tollazatához hasonlít. A nőstény felül barnásszürke, alul szennyesfehér. Evezőtollai feketésbarnák, a három utolsó másodrendű evezője fehérrel van szegélyezve. A három külső farktoll külső zászlója fehér.

A kormos légykapó egész Európában előfordul. Északon Nagy-Britanniáig és Közép-Skandináviáig megy fel. Télen Kis-Ázsián, Palesztinán és Észak-Afrikán keresztül a sivatagi övön túl fekvő erdős vidékekig költözik. Oly vidékeken, ahol a kormos légykapók rendszeresen költenek, célszerűen alkalmazott fészekodvakkal kertekbe és ültetvényekbe lehet őket szoktatni és ilyen helyeken gyakran meglepően szelídek lesznek.

A kormos légykapót szívesen tartják kalitkában. A legkedvesebb szobamadarak közé tartozik és éppen úgy megörvendezteti a madárkedvelőt szelíd, takaros lényével, mint énekével. Ha a szobában szabadon hagyjuk röpködni, azt a legyektől és szúnyogoktól alaposan megtisztítja és annyira megszelídül, hogy ápolója kezéből szedi el a legyeket.

*

Magyarországon a kormos légykapó a tavaszi és őszi átvonulás alkalmával elég gyakori madár; hegyvidéken és síkságon egyaránt előfordul a neki megfelelő területeken. Tavasszal áprilisban vonul át a zöme, ősszel, szeptember folyamán.

Mint fészkelő nagy ritkaság. Az első tojásokat még Grineusz János találta Zólyom mellett. Ezek a tojások a Nemzeti Múzeumba kerültek. A következő fészekaljat Cerva Frigyes gyüjtötte 1900 május 23-án Eperjesen. Ezek a Bau-féle gyüjteménnyel a M. K. Madártani Intézetbe kerültek.

1906 nyarán Iharosberényben fészkelt egy pár, Barthos Gyula megfigyelése szerint. 1908 május havában Chernel István szintén egy párt talált mesterséges fészekoduban Kőszegen; ugyancsak 1908-ban fészkelt báró Mannsberg szerint Kolozsvár vidékén a „Bükk” nevű erdőrészben; 1910-ben fészkelt ugyancsak mesterséges fészekoduban Herkulesfürdőn Selymessy Ferenc megállapítása szerint. Azóta mint fészkelő madárnak nyomaveszett, pedig kívánatos volna, hogy ez a hasznos rovarirtó madár, melyet a törvény átvonuló volta dacára is védelemben részesít, szaporítaná a rovarirtó madaraink számát. Akik mesterséges fészekodvakat helyeznek ki, jól teszik, ha figyelnek erre a ritka fészkelő madarunkra.

Az örvös légykapó (Muscicapa collaris Bechst.)

Alig valamivel nagyobb a kormos légykapónál, amellyel gyakran összetévesztik. A két faj tojóját tényleg nehéz dolog egymástól megkülönböztetni. Az öreg hím örvös légykapó fehér nyakörvéről ismerhető fel, míg a nősténynél hiányzanak az evezőtollak világos szegélyei. Éneke hangos és változatos. Egyes motívumokat más madarak, például a kékbegy énekéből vesz kölcsön, egyes fojtottan kiadott hangjai pedig a rozsdafarkú énekére emlékeztetnek.

*

Magyarországon az örvös légykapó elég közönséges madár, főleg a tavaszi és őszi átvonulás idején, amikor néha szinte tömegesen mutatkozik a kertekben, parkokban, ligetekben, erdőszéleken és pedig az egész ország területén, kivéve a magas hegyvidékeket. Átvonulási ideje április második felétől május közepéig, ősszel szeptember hó folyamán tart. Helyenként gyakori fészkelő is.

Az Alföldön is fészkel, de inkább a dombos és alacsonyabb hegyvidéket kedveli és bizonyos keleti tendenciája van; a nyugati területeken észrevehetően kevesebb települ. Ez a jelenség összefügghet azzal, hogy az örvös légykapó inkább keleti, míg a kormos légykapó jobbadán nyugati madár.

Rendkívül hasznos rovarpusztító, s mint ilyent a törvény védelmezi, lövése, tojásainak és fiainak elszedése tilos. Nagy előnye, hogy szívesen telepszik mesterséges fészekodvakba, s így a madárvédő alkalmas fészekodvak kihelyezésével könnyen megtelepítheti.

A kis légykapó (Muscicapa parva Bechst.)

Régebbi latin nevei Siphia; Erythrosterna. A családnak ez a tagja Közép-Európa keleti és délkeleti részében él, s ennek a területnek egyik legbájosabb madara. Az öreg hím színeződése tavasszal a vörösbegyre emlékeztet. Csőre aránylag erős, csűdje magas. Fölül vörösbarnásszürke; fejteteje, felsőháta és felső farkfedői valamivel sötétebbek; a nagy szárnyfedőtollak és a hátsó evezőtollak világosabb szegéssel; álla, torka, gégéje, begye és felsőmelle rozsdasárga; többi alsórésze szennyesfehér, elsőrendű evezői feketés barnásszürkék, világosabb szegéllyel; a farktollak javarészének tőfele fehér. Fiatalabb hímeknél a torok vörössárga színe halványabb, mint az öregeknél.

A kis légykapó nem tartozik a feltünő madarak közé, s aki fel akarja fedezni, annak gyakorlott megfigyelőnek kell lennie. A szálas bükkerdőket előnyben részesíti. Homeyer Sándor szerint éneke: „vidám és tisztán csengő dalocska, mely valósággal meglepi, elbájolja és felüdíti hallgatóját. Leginkább a sisegő füzike trillájára emlékeztet, melyet azonban változatosságával és hangbőségével felülmúl, úgyhogy utóbbi ott, ahol mindkét madár együtt él, teljesen háttérbe szorul.”

A kis légykapó tavasszal későn érkezik hozzánk, és már augusztusban ismét elvonul tőlünk.

A fogságban tartott kis légykapók tetszetős külsejük, mozgékonyságuk és könnyen szelídíthető voltuk miatt a madárkedvelők előtt nagy becsben állnak.

*

A kis légykapó Magyarországon valószínűleg sokkal gyakoribb, mint általában hinné az ember. Mint tavaszi és őszi átvonuló előfordul az egész ország területén kertekben, ligetekben, a dunai szigeteken, az Alföldön éppen úgy, mint a hegyvidéken. Tavasszal, április végén érkezik, a hím azonban csak májusban érkezik, illetőleg vonul át, s úgy május vége felé is akadnak vonulók. Őszi vonulása szeptember havára esik, s ennek a hónapnak a végén már ritka.

Fészkelő területe inkább a középhegység; sem a magas hegyvidéken, sem a sikságon nem szeret megtelepedni. Mint fészkelőt még Petényi fedezte föl 1837-ben Eperjesen, s tán még jelenleg is Sáros és Szepes megyék azok a helyek, ahol a legtöbb fészkel. A Nemzeti Múzeumban levő tojások Bártfáról származnak, a Herman Ottó-féle gyüjteményben levők Pilisszentkeresztről valók. Túlnyomóan az északi hegyvidéken való fészkeléséről vannak adataink, — az említetteken kívül Modor, Kis-Kárpátok, Czeméte, Gömör megye, Tátraháza, Oravica, Lillafüred, Tavarna — fészkel a Dunántúlon is, így Keszthely, Sopron és Kőszeg vidékén, s a budai hegyvidéken, ahol magam is többször megfigyeltem, végül Erdélyben Fogaras és Brassó megyékben, továbbá Nagyenyed vidékén, ahol szintén találkoztam vele a költés időszaka alatt.

Mint a többi rokona, úgy a kis légykapó is hasznos rovarpusztító madár, amely törvény védelme alatt áll. Mesterséges fészekodúban való megtelepedését eddig nem figyelték meg.

Paradicsom-légyvadász (Tchitrea Less.)

[Régebbi neve: Terpsiphone; Rhipidura.]

A valódi légykapók tengerentúli rokonai között az ebbe a nemzetségbe tartozó madarak a legfeltünőbbek. Testalkatuk kecses; csőrük meglehetős hosszú, erősen összenyomott, tövén széles, ormán majdnem egyenes, hegyén kampósan behajlott; lábuk rövid és gyenge; szárnyuk középhosszú, a 4—5-ik evező a leghosszabb; a kormánytollak meglehetős hosszúak, a két középső farktoll a hímeknél erősen meg van hosszabbodva. Tollazatuk dús és tetszetős színezetű. A csőr tövén serték vannak. Fejük gyakran bóbitás. Feltünő, hogy a teljesen kifejlett madárnak később megváltozik a tollazata, és ez az öregkori tollazat az előző ruházattól lényegesen elütő: a korábban uralkodó barna tónus helyett később a tiszta fehér színezet nyomul előtérbe. A nem 20 fajra oszlik; ezek közül 14 Afrikában, több Madagaszkárban, a Kanári- és Seychelli-szigeteken, végül néhány faj Indiában Kínában, Japánban és a Szunda-szigeteken fordul elő.

A feketebegyű paradicsom-légyvadász (Tchitrea viridis St. Müll.)

Régebbi nevei: cristata, melanogastra. Szép és élénk madár, a tropikus Afrika lakója.

A régi értelemben vett „poszáták” csoportja

Az alább következő kisalakú, karcsútestű éneklőmadársorozatot azelőtt „poszáták” címén rendszertanilag körülhatárolhatónak vélték és a poszáta-félék (Sylviidae) családjába sorolták. Hartert az ideszámítható fajokat szintén a légykapó-félék családjába sorolja.

Füzike (Phylloscopus Boie.)

[Régi neve: Fiecedula.]

Ebbe a nemzetségbe apró fajok tartoznak, melyek az Óvilág hidegebb és mérsékelt vidékein az Atlanti-óceántól a Csendes-óceánig vannak elterjedve, míg az Újvilág északnyugati részén csak egy faj fordul elő. Árszerű csőrük gyenge, tövén kissé kiszélesedő, és elől kissé összenyomott. Lábuk középhosszú és gyenge, ujjaik rövidek. Meglehetős hosszú szárnyukban a harmadik és negyedik evező a leghosszabb. Csapottvégű vagy gyengén kimetszett farkuk mérsékelten hosszú. Laza tollazatuk mind a két ivarnál egyforma színű. Közép-Európában 4 faj fordul elő, melyek életmódja fővonásaikban egymással annyira megegyezik, hogy azokat közösen tárgyalhatom le.