Alfred Brehm

Az állatok

világa

13. kötet

HALAK

Kossuth Kiadó

Tartalom

ÖTÖDIK OSZTÁLY: Halak (Pisces)

A halak szervezete és életmódja

ELSŐ alosztály: Csontvértes halak (Osteichthyes)

ELSŐ REND: Valódi csontoshalak (Teleostei)

ELSŐ ALREND: Tőkehal-alakúak (Gadiformes)

1. család: Farkasangolna-félék (Lycodidae)

2. család: Tőkehal-félék (Gadidae)

2. család: Hosszúfarkú halak (Macruridae)

MÁSODIK ALREND: Tüskésúszójúak (Acanthopterygii)

ELSŐ ÖREGCSALÁD: Nyilascsőrű-alakúak (Mastacembeliformes)

1. család: Nyilascsőrű-félék (Mastacembelidae)

MÁSODIK ÖREGCSALÁD: Tündöklőhal-alakúak (Lampridiformes)

1. család: Fénylőhal-félék (Lamprididae)

2. család: Félmakrahalak (Nomeidae)

3. család: Bóbitásfejűek (Lophotidae)

4. család: Kaszahal-félék (Trachypteridae)

5. család: Óriásfarkú halak (Giganturidae)

HARMADIK ÖREGCSALÁD: Laposhalak (Zeorhombiformes)

1. család: Kakashalak (Zeidae)

NEGYEDIK ÖREGCSALÁD: Tarajoskoponyájú halak (Kurtiformes)

ÖTÖDIK ÖREGCSALÁD: Makrahal-alakúak (Scombriformes)

1. család: Töviskes makrahal-félék (Carangidae)

2. család: Makrahal-félék (Scombridae)

3. család: Abroncshal-félék (Trichiuridae)

4. család: Aranymakrahal-félék (Coryphaenidae)

5. család: Félholdas hal-félék (Luvariidae)

6. család: Aranyosfejű halfélék (Bramidae)

7. család: Kardoshal-félék (Xiphiidae)

8. család: Vitorláshal-félék (Histiophoridae, vagy Istiophoridae)

HATODIK ÖREGCSALÁD: Nyálkáshal-alakúak (Blenniiformes)

1. család: Sárkányhal-félék (Trachinidae)

2. család: Lágysugaras hal-félék (Malacanthidae)

3. család: Sörtéshátú halak (Trichonotidae)

4. család: Felemáspénzű hal-félék (Heterolepidotidae)

5. család: Csillagvizsgálóhal-félék (Uranoscopidae)

6. család: Aranygéb-félék (Callionymidae)

7. család: Pajzsoshasú-félék (Gobiesocidae)

8. család: Nyálkáshal-félék (Blenniidae)

9. család: Vajhal-félék (Pholididae)

10. család: Hajlott tüskéjű halak (Acanthoclinidae)

11. család: Eleventojó-félék (Zoarcidae)

12. család: Békahal-félék (Batrachidae)

HETEDIK ÖREGCSALÁD: Karosszárnyúak (Pedículatí)

1. család: Horgászhal-félék (Lophiidae)

2. család: Csápos halak (Antennariidae)

3. család: Lámpáscsápú-félék (Ceratiidae)

4. család: Óriáscsápú-félék (Gigantactinidae)

5. család: Korbácsoshal-félék (Himantolophidae)

6. család: Szakállashal-félék (Línophrynidae)

7. család: Bolyhoshal-félék (Caulophrynidae)

8. család: Denevérhalak (Malthidae)

NYOLCADIK ÖREGCSALÁD: Páncélosarcúak (Scorpaeniformes)

1. család: Sárkányfejű hal-félék (Scorpaenidae)

2. család: Morgóhal-félék (Triglidae)

3. család: Páncélos kolty-félék (Agonidae)

4. család: Repülőhal-félék (Dactylopteridae)

5. család: Olajoshal-félék (Comephoridae)

6. család: Kölönte-félék (Cottidae)

7. család: Korongos hasúak (Cyclopteridae)

KILENCEDIK ÖREGCSALÁD: Gébalakúak (Gobiiformes)

1. család: Géb-félék (Gobiidae)

TIZEDIK ÖREGCSALÁD: Gályatartó-alakúak (Echeneidiformes)

1. család: Gályatartóhal-félék (Echeneididae)

TIZENEGYEDIK ÖREGCSALÁD: Sügér-szerűek (Perciformes)

1. család: Tengeri durbincsok (Sparidae)

2. család: Tengeri márnák (Mullidae)

3. család: Fűrészes sügér-félék (Serranidae)

4. család: Árnyékhal-félék (Sciaenidae)

5. család: Ál szineshal-félék (Pseudochromididae)

6. család: Szalaghal-félék (Cepolidae)

7. család: Lámpáshalak (Anomalopidae)

8. család: Disznófejű hal-félék (Caproidae)

1. család: Sarlósszárnyúhal-félék (Drepanidae)

1. család: Tüskésfarkúak (Acanthuridae)

1. család: Háromtüskés-félék (Triacanthidae)

2. család: Íjhal-félék (Balistidae)

3. család: Bőrödhalak (Ostraciontidae)

1. család: Kétfogú-félék (Diodontidae)

2. család: Négyfogú-félék (Tetrodontidae)

3. család: Holdhal-félék (Molidae)

4. család: Sügér-félék (Percidae)

5. család: Díszsügérek (Centrarchidae)

6. család: Vadászhalak (Toxotidae)

7. család: Nandus-félék (Nandidae)

8. család: Fűrészes kopoltyúfedősök (Pristipomatidae)

1. család: Korallszirti halak (Pomacentridae)

2. család: Bölcsőszájúak (Cichlidae)

3. család: Fövenyhalak (Embiotocidae)

4. család: Színeshal-félék (Chromidae)

5. család: Ajakoshal félék (Labridae)

6. család: Papagájhal-félék (Scaridae)

7. család: Cikornyáshal-félék (Teuthididae)

TIZENKETTEDIK ÖREGCSALÁD: Nyálkásfejű-szerűek (Beryciformes)

1. család: Nyálkásfejű hal-félék (Berycidae)

2. család: Kalózsügérek (Aphredoderidae)

3. család: Meredtszemű halak (Pempheridae)

TIZENHARMADIK ÖREGCSALÁD: Sügérlazac-félék (Salmopercae)

HARMADIK ALREND: Tengeri péralakúak (Mugiliformes)

1. család: Nyilascsuka-félék (Sphyraenidae)

2. család: Valódi tengeri pérhal-félék (Mugilidae)

3.család: Kalászhal-félék (Atherinidae)

4. család: Fonalasszárnyú hal-félék (Polynemidae)

1. család: Ormosfarkú-félék (Tetragonuridae)

2. család: Fedőhal-félék (Stromateidae)

3. család: Gumihal-félék (Icosteidae)

1. család: Kigyófejű halak (Ophiocephalidae)

1. család: Kúszóhal-félék (Anabantidae)

2. család: Tutajoshal-félék (Osphromenidae)

3. család: Bendőshal-félék (Chiasmodontidae)

NEGYEDIK ALREND: Töviskeshátúak (Notacanthiformes)

1. család: Pikkelyesfejű gyíkhalak (Halosauridae)

2. család: Tüskéshátú-félék (Notacanthidae)

3. család: Bujkálóhal-félék (Fierasferidae)

ÖTÖDIK ALREND: Pikó-alakúak (Gasterosteiformes)

1. család: Pikó-félék (Gasterosteidae)

A kötet szerkesztői és munkatársai

ÖTÖDIK OSZTÁLY: Halak (Pisces)

A halak szervezete és életmódja

A halak vízben élő, egész életükön át kopoltyúkkal lélekző, pikkelyes testű és páros, valamint páratlan úszókkal ellátott gerinces állatok.

A felsorolt jellemvonások eléggé elkülönítik a halakat a gerincesek többi osztályától, bár kétségtelen, hogy vannak közöttük olyan alakok is, melyekre egyik-másik, itt felsorolt jellemvonás nem illik rá. A halak testalakja életmódjuk és mozgásuk bélyegeit viseli magán. Az igazi hal orsószerű, „halalakú”, s legjobban a torpedó alakjához hasonlít; mindkettőnek azért egyezik az alakja, mert mind a kettő a víz ellenállásának legyőzésére formálódott ki. A hal feje kúp, melynek hegyén van a száj, s éles határ nékül megy át a törzsbe, amelynek legnagyobb kerülete a testhossz első harmadának végén van. A test ezután egyre keskenyedik egészen a függélyesen álló farokúszóig. Ez a gép hajtócsavarjának felel meg, míg az úszók főkép az egyensúlyozásra, a függélyes, vagy vízszintes irányban való kormányzásra szolgálnak. Különböző haltípusok modelljein végzett pontos mechanikai vizsgálatok, aminőket újabb időben főleg Houssay végzett, arra az eredményre vezettek, hogy a különböző haltípusok úszói a hal életmódjának és mozgási módjának legjobban megfelelően vannak kialakulva és elhelyezve. Ahol a mozgás módja megváltozik, más alakú testet találunk. Gondoljunk csak a fenéken élő halakra, aminők a ráják, felülről lefelé lapított testükkel, melynek helyváltoztatására a mellúszók és az egész test hullámos mozgása szolgál; hasonló módon mozognak az oldalt lapított testű fajok, melyeknél a hát- és alsóúszó szolgál helyváltoztatásra. Úgyszólván teljesen úszóik segítsége nélkül úsznak a kígyóalakú halak, mint például az angolna. Más típusba tartoznak ismét a csikóhalak, amelyek függőleges testtartással csupán csak hátúszójuk rendkívül gyors csapkodása által, hassal előre úsznak a vízben. Egészen sajátos viszonyok figyelhetők meg olyankor, a mikor a halak testén valamiféle rögzítőszervek fejlődtek ki, mint például a géb-félék összenőtt hasúszói, vagy némely harcsafaj megtapadásra szolgáló szívókája, vagy a gályatartóhalak fejpajzsa. Ezek mellett a főtípusok mellett a különleges alakú halak igen nagy tömegét találjuk még, mert nincsen a gerinces állatoknak még egy olyan csoportja, melyben a testalak annyira sokféleképpen módosulna, mint éppen a halaké.

Igen nagymértékben változó a halak fejének, törzsének és farkának egymáshoz viszonyló aránya. Néhol óriási a fej, melyen, mint kis függelék, fityeg a test többi része, például az ördöghalon; a kígyószerű testű halak testürege majd messzire hátranyúlik, úgyhogy alig van farkuk, másoknál megint egészen elől a kopoltyúk mögött van a végbélnyílás elhelyezve, úgyhogy a test 9/10 része a farokra esik.

A fejet a törzstől a kopoltyúrések választják el, a törzset pedig a faroktól az alfelnyílás. Az úszók elhelyezése és nagysága is igen változó. Megkülönböztetünk páros és páratlan úszókat, az előbbiek közé tartoznak a mell- és a hasúszók, az utóbbiakhoz pedig a hát-, az alsó- és a kormány- vagy farokúszó. A mellúszók mindig közvetetlenül a kopoltyúrések mögött vannak elhelyezve, a hasúszók vagy messze hátul, „hasúszós”-, vagy közvetetlenül a mellúszók mögött „mellúszós”-, vagy a mellúszók előtt a torkon, a „torokúszós halak”, vannak elhelyezve. A párosúszók ritkán érnek el tekintélyes nagyságot, csak a ráják mellúszói nőnek meg akkorára, hogy úgyszólván a test egész oldalát elfoglalják s ezekkel végzi az állat helyváltoztatását. A csontoshalakon néha hiányozhatnak a hasúszók (pl. az angolnánál, villamos angolnánál) s néha még a mellúszók is hiányoznak (pl. a murénáknál és csikóhalaknál). A csontoshalak hasúszója a szaporítószervek szolgálatába is állhat és a belső termékenyítést eszközli. A hátúszó egységes taraj alakjában végigvonulhat az állat egész hátán a fejtől a farokig, mint az anyaangolnán, vagy rövid és háromszögletes, mint a cápákon. Gyakran két részre is oszlik, amelyek közül az első tüskés, a második puha úszósugarakból áll, mint a fogason; ritkán három részre is tagolódhat, mint a tőkehalon és néha még több részre is oszlik, mint a sokúszós csukán. Némelyik csoportban az úszósugaraktól támasztott valódi hátúszó mögött még egy lágy, bőrképletszerű úszó is van, az úgynevezett zsír- vagy álúszó, például a lazacféléken. Az alsóúszó egészben véve ugyanolyan szerkezetű, mint a hátúszó, mindig közvetetlenül a végbélnyílás mögött ered, de elhúzódhat egészen a farokig is. Ritkán tagolódik két részre (tőkehal) és az elevenszülő alakokon az ivartermékek átvitelére szolgáló szervvé is módosulhat (fogaspontyok). A farok- vagy kormányúszó lehet kikanyarított, egyenesen lemetszett, vagy kidomborodó szegélyű. Kikanyarított kormányúszók felső és alsó lebenye lehet egyforma, vagy egyik nagyobb a másiknál, utóbbi esetben, vagy a felsőlebeny nagyobb, mint a cápákon és tokféléken, vagy pedig az alsó, mint a repülőhalakon.

A halak bőrében majdnem mindig jellegzetes kemény képleteket, pikkelyeket találunk. A pikkelyek felépítésükban az egyes alosztályokban olyan nagy eltérést tüntetnek föl, hogy régebben ennek az alapján osztályozták a halakat. A porcoshalaknak plakoid pikkelyük, vagy bőrfogaik vannak. Ezek úgy keletkeznek, hogy a bőralatti kötőszövetből a felbőrbe fogszerű nyúlvány nő ki. E nyúlvány sejtjei kifelé rétegesen kemény, csontszerű anyagot, a dentint választják ki, belsejében pedig idegeket és vérereket tartalmazó üreg marad, a pulpaüreg. Kívül a dentinre különösen kemény, fényes anyag rakódik, a zománc, melyet valószínűen a hámsejtek hoznak létre. A fog végül áttöri a bőrt és szabadon kinyúlik, alján még egyideig tovább keletkezik a dentinállomány s így alaplemezt hoz létre. Ezek a plakoidpikkelyek a testen szabályos sorokban vannak elrendezve és érdessé teszik a cápák bőrét; egyes fogak hatalmas tövisekké nőhetnek meg, mint a cápák hátúszója előtti tüskék, vagy a ráják veszélyes farki tövisei. Az állat az elkopott bőrfogakat elvetéli és újakkal pótolja. Ezekkel a pikkelyekkel ellentétben a csontoshalak pikkelyei lemez- vagy pénzalakú képletek, melyeket csak a bőralatti kötőszövet hoz létre. A felbőrtől és a bőralatti kötőszövettől is körülvéve rendesen mélyebben külön pikkelytasakban, vagy ágyban feküsznek, állandóan tovább nőnek és nem újulnak meg.

A vérteshalak pikkelyei rombuszalakúak és ferde sorokban úgy helyezkednek el, hogy széleik egymás mellé kerülnek, vagy legfeljebb igen kis részben fedik egymást. A pikkely külseje kemény, fényes ganoin-anyaggal van bevonva, melynek eredete még nem eléggé ismert; talán átalakult bőrfogakból lett. Az ilyen pikkelyeket viselő halakat ganoid-halaknak mondják. Az igazi csontoshalak pikkelyei vékonyak, hajlékonyak, ferde sorokban vannak elhelyezve és széleikkel tetőcserépszerűen úgy fedik egymást, hogy az elől lévő pikkely hátsó széle takarja a hátul lévő elülső szélet. Nagy gömbölyded, símaszélű, pénzhez hasonló alakúak, s akkor síma vagy cycloidpikkelyeknek mondjuk őket, vagy pedig a pikkely szabad hátsó széle apró fogakat visel, amikor aztán fogas vagy ctenoid pikkelyeknek nevezzük. A pikkelyek körkörös, gyűrűs rétegek rárakódása útján növekednek; a meleg és táplálékot bőven adó időszakban szélesebb, télen, a koplalás idején pedig keskenyebb övek keletkeznek rajta, úgyhogy ezekből a növekedési övekből megtudhatjuk a hal életkorát. Hogy a bőrfogas plakoid pikkelyek milyen fejlődéstani vonatkozásban vannak a többi halak pikkelyeivel, azt még nem tudjuk. Néha egymás mellett is előfordul a kétféle pikkelyalak. Így a kajmánhal rombikus ganoidpikkelyén sorokban ránőtt bőrfogak vannak, némely harcsafélén pedig a valódi pikkelyek fölött a bőrben lazán elhelyezett bőrfogak találhatók. Másrészt némely halon tüskékké, tövisekké változhatnak át a pikkelyek, mint pl. a tengeri sünhalon, máskor meg nagyobb páncéllemezekké olvadhatnak össze, melyek néha az egész testet is bevonhatják, mint a bőröndhalakon. Egyes halak pikkelyei vissza is fejlődhetnek, s mélyen lesüllyedhetnek a bőrbe, mint az angolnán, vagy teljesen el is tűnhetnek, mint a harcsán.

A hal bőrének legkülső rétege a felbőr, hám vagy epidermis, mely nagy puha sejtek több rétegéből áll. Ezek között a sejtek között sok nyálkasejt is van, váladékuk okozza a hal jellegzetes sikamlósságát. A Protopterus nevű afrikai gőtehalon ez a nyálka annak az iszaptoknak a készítésére is szolgál, melyben ez a hal a forró időszak szárazságát átalussza. A hámból fejlődnek ki azok a mirigyes szervek is, melyeket sok mélytengeri halon világító szervek neve alatt ismerünk. A legegyszerűbb esetben valóságos mirigytömlő, amelynek falát alkotó mirigysejtek a vízbe kiürülő világító váladékot készítenek. Rendesen azonban zárt szervek ezek, s a világítóanyag akkor a test belsejében világít. A világítószervek rendesen igen bonyolult felépítésűek. A fénynek a test belseje felé való haladását festékburok gátolja meg, előtte pedig ezüstös, vagy színes fényvisszaverő réteg van, mely, mint a fényszóró tükre, kifelé löveli a fényt. A fénysugarak összegyűjtésére gyakran még külön lencse is van. A fénysugarak gyengítetlenül kerülnek ki az átlátszó hámon át. Sok világítószerv csak ingerekre csillan fel, mások állandóan világítanak, utóbbiak elsötétítésére különleges berendezések vannak. A világítószervek igazi jelentőségét még nem ismerjük, mert hisz ezeket a mélytengeri halakat nem tudjuk a szabadban megfigyelni, egyes ilyen szervek talán világító lámpásul, mások a zsákmány odacsalogatására, ismét mások talán az ellenség elriasztására, vagy a fajtestvérek felismerésére szolgálnak.

Valódi bőrmirigyek továbbá a méregmirigyek is, melyek a legkülönbözőbb halak testén megtalálhatók és rendesen tüskékkel, úszókkal, vagy a kopoltyúfedőkkel kapcsolatosak. A méregváladék a tüske tövén, rendesen külön méregzacskóban gyülemlik össze, s a tüskén végigfutó barázda, vagy csatorna által vezetődik el a tüske hegyéig; ha a tüskét megnyomjuk, a méreg a tüske által ütött sebbe fecskendeződik. A méreg olyanféle hatású, mint a kígyóméreg: a sebzés helyén gyulladást, s e mellett rosszullétet, szédülést, görcsöket és bénulásokat okoz. Egyes tropikus fajok mérge megöli az embert is.

A hámban és az alatta lévő irharétegben vannak elhelyezve a halak festéksejtjei. A szárazföldi ember, aki csak a folyami halakat ismeri és azokat is főképp csak a vízből kivett állapotban, amikor színeiket hamar elvesztik, el sem tudja képzelni, hogy sok, főleg melegégövi hal milyen gyönyörű színekben pompázik. Kétségtelen, hogy a halak, ami színezetük pompáját és rajzolatuk sokféleségét illeti, bízvást felvehetik a versenyt a pompásszínű madarakkal és pillangókkal; a tarka apró korallszirti halakata korallok pillangóinak is mondják. A színezet legszebb fejlettsége a magasabbrendű csontoshalak tulajdonsága, a porcoshalak, tüdőshalak, és más ősi szabású halak rendesen egyszínű, vagy legfeljebb pettyezett szürke vagy barna köntöst viselnek. A festéksejtek (chromatophorák) csak kisrészben erednek a hámból, legtöbbször kötőszöveti sejtek, melyeknek sokszorosan elágazó az alakjuk, s belsejükben szemcsék, vagy cseppecskék alakjában festékanyagot tartalmaznak. Szemcsések a fekete festékanyagok (melaninek), folyékonyak a piros és a sárga színek (lipochromok). Zöld és kék festék nincsen, ezek a színek a fekete és a többi színnek egymás fölé való rétegződéséből keletkeznek.

Ezeken a valódi festéksejteken kívül gyakran észlelhetünk színes fémfényt a halakon: ez a pompás színezet apró guaninlapocskáknak a fénytöréséből keletkezik. Ezek a bomlástermékekből álló guaninkristálykák színes fémfényt tükröznek, ha a bőr felső rétegeiben vannak elhelyezve, mint a forróégövi tengerek korallhalain. Mélyebb rétegekben, a pikkelyek alatt helyezkednek el az ú. n. iridocyták, gyakran összefüggő ezüstös réteget (argenteum) alkotva. Ez a réteg főképpen a testoldalakon és a hason fejlett, s az ismert ezüstös színt okozza. Ez a berendezés igen fontos és célirányos, mert a hal hasa és oldalai éppúgy visszaverik a fénysugarakat, mint maga a víz, ha alulról éri felületét a fény, úgyhogy az ilyen ezüstöshasú halat az alatta álló ragadozó csak akkor látja meg, ha közvetlenül fölötte van. A hal oldalai a vízből nézve nem ezüstfényűek, hanem a környezet színeit tükrözik vissza. Ezeket a guaninkristályokat némely ponty-féle halból kivonják és műgyöngyök készítésére használják fel. Ennek a gyöngyesszenciának a készítése a Balaton gardáiból, szélhajtó küszeiből és keszegeiből minálunk is jövedelmező, s nem egy itthon megvett párizsi műgyöngynek Balatonunk halai adták kölcsön a gyöngyházfényt.

A festéksejtek kifejlődése bizonyos mértékig a fénytől is függ, s ezért marad a fenéken élő halnak alsó oldala színtelen és festéksejtmentes.

A nyelvhalakon végzett kísérlet szerint a színtelen hasoldalon is kifejlődnek a festéksejtek, ha üvegfenekű és alulról megvilágított akváriumban tartjuk őket. Ezek után természetes, hogy a sötét barlangokban élő halak teste teljesen színtelen. A sötét tengermélységekben is találunk ilyen fehéresen áttetsző testű halakat, de a legtöbb mélytengeri hal színe fekete, ami talán azzal magyarázható, hogy egy kis fény mégis csak eljut odáig is, vagy pedig, hogy a halak feljönnek néha magasabb vízrétegekbe. A fényerősség csökkenése ugyanis sötétebb színeződést vált ki a halakon, amiről akváriumi halainknak éjjel való megfigyeléséből is meggyőződhetünk.

Ezzel aztán el is jutottunk sok halnak ahhoz a nevezetes tulajdonságához, hogy színét változtatni képes. A színváltozást a festéksejtek kitágulása vagy összehúzódása hozza létre, így lehet a színváltozás egyöntetű vagy egyes foltokra kiterjedő. Néhol a színváltozás gyorsan, más esetekben csak órák leforgása alatt megy végbe; okozhatják külső tényezők, mint lehűlés, vagy belsők, pl. betegség, éhezés, ijedtség stb. Külön befolyást gyakorol rája az ívási izgalom. Íváskor a halak színei, különösen a tejesen (hím) mind élénkebbek, gyakran új színek is jelentkeznek ilyenkor; a halak „nászruhát” öltenek. Újabban kétségbevonják, hogy a pompás nászruha az ikrásra (nőstény) vonzóan hatna, mert a halak a színeket nem úgy látják, mint mi, s maga a fény olyan változó mennyiségben jut be a vízbe, hogy a színek nem lehetnek olyanok a víz alatt, mint a levegőben.

Fontos azonban, hogy sok hal színében teljesen alkalmazkodik az aljzat, a környező fenék színéhez. Régóta tudjuk, hogy sötét vizekben élő pisztrángok sötétebb színezetűek, mint a világos, homokos fenekű, apró patakokban élő társaik; tengeri csikó- és tűhalak a tengeri moszatok színeivel teljesen megegyező színűek s az egyes példányok színe mindig alkalmazkodik annak a környezetnek a színéhez, melyben élnek. A halak színváltozásának tüneményét a tengeri nyelvhalakon vizsgálták meg, mert ezek a halak néhány óra alatt a legkülönfélébb fenékszínekben tökéletesen alkalmazkodnak; a színváltoztatás képessége a látáshoz van kötve, mert a kísérletben megvakított halak nem alkalmazkodnak a környezet színeihez. A szemből jövő ideginger az agyvelőbe, onnan pedig az úgynevezett autonóm idegrendszerbe s abból a bőr festéksejtjeibe jut. Ezt az érdekes tulajdonságot számos, a legkülönbözőbb csoportokba tartozó halon megfigyelték és leírták már.

Ha a halak testének belső szerkezetét kissé megvizsgáljuk, a gerincesekre jellemző szerveket bennük is megtaláljuk. Így megleljük a tengelyvázat, melynek belsejében mindig fellelhetők a régi gerinchúr maradványai. A tüdőshalakban és porcos vérteshalakban mindvégig megmarad, csak újabb vázrészek telepednek rája, az ú. n. alsó és felső ívszárak. A felső ívszárak külső végükön mindig érintkezésbe lépnek egymással és ilyen módon csatornát alkotnak, melyben a gerincvelő fut végig; az alsók csak a faroktájékon zárulnak csatornává, melyben a farok nagy vérerei haladnak végig, de az alsó ívek a törzsön nem zárulnak össze, hanem a bordákkal ízesülnek.

Az összes többi halban a gerinchúrt csontosodó csigolyák nyomják el többé-kevésbbé, melyek az ívszárakkal szoros összeköttetésbe lépnek. A csigolyák mindkét oldalról vájt (amphicoel) korongok s az elülső és hátsó csigolyavájulatban, továbbá a csigolya közepében levő szűk csatornában megmarad a gerinchúr állománya, amely ilyen módon rózsafüzérszerű alakot nyer. A kétoldalról vájt csigolya jellemző a halakra, ez alól kivételt csak a vértescsuka (Lepidosiren) alkot. Az egységesnek látszó csigolyatest tehát sok részből összetett képlet, melyhez még járulékos csontok is jöhetnek, így a felső és a farokban levő alsó ívszárak összekötésére páratlan tövisnyúlvány járul, oldalt pedig a csigolyatestből előre is, hátra is egy-egy ízülési nyúlvány (zygapophysis) nő ki, melyek segítségével a szomszédos csigolyákkal mozgékonyan ízesül. Különálló függelékei végül a bordák is, melyek a csigolyatest alsó oldalaiból kiindulva, a testüreget ölelik körül. A porcoshalakban a bordák helyett ú. n. felsőbordák vannak, melyek az oldalizom belső és külső rétege között vannak elhelyezve.

A halakból általánosan ismert szálkákat nem szabad a bordákkal összetéveszteni, mert a szálkák az izomnyalábokat elválasztó kötőszöveti választófalakban keletkezett elcsontosodások.

Az említett vázrészek a halak egyrészében porcosak maradnak, másokban később a porc helyén csontszövet fejlődik. Ennek az alapján szokták a halakat két nagy csoportba osztani, melyek közül az elsőbe, a porcoshalak (Chondrichthyes) közé a cápák, a ráják és a macskahal-félék, a másodikba pedig, a csontoshalak (Osteichthyes) közé az összes többi halak tartoznak. E két nagy csoport egyéb bonctani sajátosságokban is eltér egymástól.

 A gerincoszlop elülső végéhez csatlakozik a koponya. A porcoshalak és a csontoshalak koponyája igen különbözően fejlett. Szemléljük meg először egy porcoshalnak, egy cápának a fejvázát. A porcoshalak igen egyszerű szerkezetű agykoponyája (cranium) elől csúcsban (rostrum) végződő, zárt tok, mely az agyvelőt teljesen körülveszi, de hátul kerekded nyílást visel, ez az öreglyuk (foramen magnum), amelyen át az agyvelő a gerincvelőhöz csatlakozik. Az agytokjával dudoros porcrészek függenek össze, melyek a szagló-, a látó- és a hallószervet veszik körül. Az agykoponya alatt helyezkedik el az arckoponya vagy zsigerváz, mely tagolt ívekből áll. Az első két erős, fogakat viselő porclécből áll, melynek felsőrészét palatoquadratumnak, alsórészét pedig Meckel-féle porcnak hívják; e két rész ízesül egymással. Ezekből a részekből áll a cápák állkapcsa, mert az előttük levő apró ajakporcokkal nem bír harapni. A második zsigerív a nyelvív, amely szintén két részből áll. Ezek közül a felső egyrészt a koponyával, másrészt a palatoquadratummal ízesül, s mint az állkapocs függesztőkészüléke, mozgékonyan erősíti a koponyához. A cápákon ezután öt kopoltyúív következik, melyek mind többtagú porclécből állanak s amelyeken a kopoltyúrések falát porctüskék feszítik ki.

Ezek az egyszerű viszonyok igen bonyolultakká válnak a csontoshalak koponyáján, mert számos csontlemez fejlődik ki, melyek a porcot többé-kevésbbé elnyomják, de nem olvadnak össze nagyobb csontokká, mint a magasabbrendű gerincesek koponyáján s a porcoskoponya egyrésze szintén mindig megmarad. A csontok vagy kívülről telepednek rá a porcra, - fedőcsontok - a kötőszövetben keletkeznek és talán módosult pikkelyeknek felelnek meg, vagy pedig a porcszövetnek csontszövetté való átalakulása folytán magában a porcban jönnek létre.

Ha először az utóbbi módon keletkezett csontokat vizsgáljuk, - az ilyen csontokat elsődleges csontoknak mondják, - az öreglyuk körül egy alsó, egy felső és két oldalsó nyakszirtcsontot (occipitalia) találunk. A nagy labirintust magába foglaló hallószerv beborítására számos hallócsont fejlődik, melyek közül a legfontosabb a sziklacsont (prooticum). A koponya közepének alapján kialakul az ékcsont (basisphenoideum), s mellette kétoldalt az elülső és a hátsó szárnycsont (orbito et alisphenoideum). Az orrtájékon kialakul egy középső és két oldalsó rostacsont (ethmoidea). Másodlagos, vagy fedőcsontok alakjában megleljük a koponyán elől az orrcsontokat (nasalia), a homlokcsontokat (frontalia) és a falcsontokat (parietalia). A fültájon foglal helyet a hátsó homlokcsont (postfrontale seu sphenoticum) és a pikkelycsont (squamosum seu pteroticum). A koponya alapján helyezkedik el a mellékalapcsont (parasphenoideum) és az ekecsont (vomer).

Az arckoponyán is számos elcsontosodás észlelhető. Az első ív porcából keletkezik a szájpadláscsont (palatinum) és a szárnycsontok (pterygoidea), valamint a kockacsont (quadratum). Mint fedőcsont kialakul a felső állkapocs (maxillare) és a közti állkapocs (intermaxillare seu praemaxillare), amelyek a szájat körülveszik. A Meckel-féle porchoz is számos fedőcsont járul, amelyek közül a legfontosabb a fogcsont (dentale), amelyből a fogakat viselő alsó állkapocs lesz és az ízületcsont (articulare). A nyelvívporc felső részéből kialakul a hyomandibulare, amely egy köztescsont (symplecticum) közbeiktatásával a négyszögcsontot összeköti a koponyával. A nyelvívporc többi részéből lesznek a nyelvcsontok (hyalia), amelyek a torok felé a nyelvalapcsonttá (entoglossum) egyesülnek. A nyelvíven lévő sugaras porcokból pedig kialakulnak a kopoltyúbőrsugarak (radii branchiostegi). A kopoltyúporcokból a megfelelő csontok lesznek (branchialia), a négy első kopoltyúív felső darabjait pedig felső garatcsontoknak (ossa pharingealia superiora) nevezik, a csökevényes ötödik kopoltyúívből az alsó garatcsontok (O. ph. inferiora) alakulnak ki.