Mikszáth Kálmán

A Balóthy-domínium

és más elbeszélések

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A Balóthy-domínium

A Kállayak fehér asszonya

A széttört kapocs

História egy házasságról

Cserváry Ákos hű felesége

A százegyedik asszony

A szemérmes asszony

Szomorú szép asszony

Szontágh Pálné

A szép Bulykainé

A Száldobosi Papp família

A dzsentri-fészek

A Kürthyné uborkái

Minden asszony – asszony

Az asszony hajánál csak az esze hosszabb

A paraszt kontesz

Paraszt-mágnások

Egy modern kisasszony antik köntösben

A „Kék kakas” a Kerepesi úton

A modell

Egy jó asszony

Aki kivétel az asszonyok közt

A romlott férfiak országa

Az öreg gróf

A jus primae noctis

A Balóthy-domínium

Ősapák, akik ott lógtok kardosan, buzogányosan az antikvárius boltok limlomja között, mindennap nézlek, ha arra járok, de azt sem tudom, kinek az apái vagytok.

Cédula van akasztva a medveprémes mente valamelyik sarkán vagy a kalpag fölé, hogy „ára négy forint”, némelyiken hat forint, aszerint, amennyit megértek, vitézlő ősapák!

Nem ismerünk, és mégsem vagytok idegenek. Maga a kalmár is, aki árul, kézdörzsölve morogja, ha vértől elborult szeme rátok esik:

Ejnye, be ösmerős arc, mintha már lettünk volna üzleti összeköttetésben valamikor.

Nono, öreg kurucok, értsük meg egymást, nem kegyelmetek csinálták az üzleteket, de a kegyelmetek unokái, akik a földjeiket és arcvonásaikat örökölték.

Bizonyság ez arra, hogy az örökségnek megvan még a fele: az arcvonások.

Hanem a domíniumok bizony elmentek.

Ha úgy megelevenednének kegyelmetek, és meghallgatnának, be szívem szerint mondanám el, miként futott el az a föld lábaik alól.

Ott van példának okáért minálunk a Balóthy nemzetség.

Apámtól hallottam, hogy az öreg Balóthy Boldizsár, aki most hordszéken jár, öt szilaj lovon járt, s négyezer holdat szántott.

Áldott kövér föld volt, mind a négyezer hold egy darabban. S ez az egy darab olyan, mintha az egész világ oda volna teremtve kicsiben. Volt ott folyó végig a hosszú, széles réten, folyó hátán malom, hegy s hegy hátán szőlő, ott volt erdő, ősvadon a fele, szelíd gesztenyékből a másik fele. Körülbelül ilyen lehet a paradicsom, ha nagyon szép.Balóthy Boldizsár büszke arccal mutogatta vendégeinek a birtokát.– Pompás fekete agyag – szólt ilyenkor, és meghasította a kampós botjával. – Kenyérre lehetne kenni, mint a vajat.Igaz is, hogy príma klasszis talaj volt. Egyszer arra jártak a földkóstolók, s az egyik ekképp nyilatkozott:– Mikor az Úristen a Bánátust teremtette, hát egy darab kiesett a kezéből, s ide csöppent…Ez a mondás nagyon megtetszett Boldizsár úrnak, és tovább szőtte:– S valamelyik Balóthy éppen erre ment, és beleült.Ebből aztán látszik, milyen régieknek képzelte Boldizsár úr a Balóthyakat, s milyen régen övék a birtok.Napjában négyszer-ötször is elbeszélte dicsekedve:– Első foglalás! Ez nem olyan hitvány birtok ám, mint a többi! Ezt nem a királyok adták a Balóthyaknak! Valami előérzete lehetett, hogy annyira kevesellte a királyokat. Mert nem ők adták a birtokot, az igaz, hanem megharagudtak, és ők vitték el. (Tudniillik azok a bizonyos négy királyok.) Az öreg Boldizsár szenvedélyesen szeretett kártyázni, s annyi adósságot csinált, hogy a birtoknak elúszott a fele. Kétezer holdat kénytelen volt, eladni. A másik kétezer holdat is csak úgy lehetett megmenteni, hogy a fia, Balóthy István, elvett egy gazdag polgárleányt (bedobta a kútba az unokák elől az aranykulcsot); a polgár ipa pénze tette lehetővé, hogy a kétezer hold megmaradjon az István nevén. István egész életét arra áldozta, hogy karriert csináljon, s ez úton az elveszett birtokrészt visszaszerezze.

Megpróbált mindent, hanem mindezt a szokott hazai formában cselekedte. Az pedig nagyon rossz forma (az ember elkölt harmincezer forintot, hogy egy három évig tartó kétezer forintos állást kapjon, s ezt nevezik Magyarországon karriernek), mert nemhogy visszaszerezte volna az ősi birtok felét, hanem még az a másik fele is majdnem elolvadt.Mikor István elhalt ezelőtt tíz esztendővel, fiára, Balóthy Antalra nem maradt csak kétszáz hold meg a kidűlt-bedűlt kastély.Antal tanult az ősöktől, se nem kártyázott, se nem politizált, hanem valamit csak kellett csinálnia: ivott. Mégis nagy haladás az apja után, olcsóbb inni, mint itatni. A kétszáz holdacskához azonban elég egy gége. A birtokot nemsokára ellicitálták. A Balóthy család elpusztult a vidékünkről, csak az emléke maradt meg. Pestre mentek lakni, nem mentettek meg egyebet, csak a bútoraikat. Valahol a Zöldfa utcában vettek egy szegényes harmademeleti lakást. Ott lakott az öreg nagyapa, az unoka és fiatal neje. Éppen áldott állapotban volt az asszonyka, s mikor a kis Gábor megszületett (a XXIII-ik Balóthy Gábor a családfán), akkorra már nem maradt az ősi földből semmi.…De igen… az ablakban volt még egy virágcserép… egy szívós rezedavirág, mely dacára a fűtetlen szobának, nem fagyott ki a télen át. Ebben a cserépben még a porhanyós otthoni agyag barnállott. Az adott életet a virág gyökereinek… Balóthy Boldizsár be sokszor elnézte a kis virágot elborult homlokkal…Egyszer a kis Gáborral játszott az ablaknál. Eleven fiúcska volt XXIII. Gábor, s amint ott vickándozott kis ingecskéjében a szépapa karján, kis kövér lábával úgy meg találta rúgni azt a cserepet, hogy a nyitott ablakon át leesett a magasból, dirib-darabra tört a kövezeten, s földje elszóródott a levegőben.  Össze nem szedi azt soha senki többé.

Ez volt a legeslegutolsó föld a Balóthy-domíniumból. Az öreg szeméből egy könnycsepp esett ki, ahogy utána hajlott a lefelé röpülő cserépnek…Azután szelíden, szomorúan simogatta meg a kis unokát, aki valami bolondságot gagyogott összevissza.– Látod, látod, neked is jutott még az ősök földjéből pazarolni való.

A Kállayak fehér asszonya

Nemcsak a bécsi Burgnak van „fehér asszonya” és nemcsak Lőcsének. A Kállay-családból is futja egy „fehér asszony”. A Kállay-család primea occupationis familia. (Kállay Bénin most is meglátszik az a vonzalom az okkupált földhöz.) Valóságos oligarchák voltak a Kállayak a középkorban. Az ő birtokaikat nem úgy mérték, hogy hány hold, mennyi jövedelmet hajtanak, hanem olyanformán, hogy a „Tiszától a Berettyóig”. (Persze még akkor nem voltak kataszterek.) Hanem meg is szolgálták azt a földet elég sokszor. IV. Béla idejében a zömök Ubul lakott a nagykállói várban, akinek hat fia volt: András, István, Pál, Simon, Béla, Péter. Szép, daliás levente volt mind a hat, kettesével szülte őket az anyjuk, Ágnes de genere Gutkeled. Mikor körülhordozták a véres kardot az országban, az öreg Ubul maga elé hozatta a fiait s a feleségét. – No, legények, melyiktek kit szeret jobban közülünk? Aki engem szeret, ide álljon mellém, aki az anyját szereti, álljon oda mellé. Ubul mogorva ember volt, s azonfelül is a gyerekeket mind az anyjuk nevelte szelídnek, igazmondónak. Mindnyája azt mondta:– Az édesanyánkat jobban szeretjük! Az öreg nagyot ütött mérgesen buzogányával az asztalra.– Arról van szó, hej, hogy az anyátok mellett ki akar maradni, s ki akar velem a háborúba menni? A hat legényfiú egyszerre mind az apját szerette jobban. Gutkeled Ágnes pedig sírva fakadt.

– Nem úgy – mondá Ubul –, nem akarom őket mind elvinni. Osztozkodjunk! Maradjon neked három fiú, s én is viszek három fiút. Te válaszd ki magadnak azokat, akik melletted maradjanak. Egy hétig tartottak a készületek. Egy hétig volt ideje az anyának kiválasztani, kik menjenek a háborúba elvérezni, s kik maradjanak biztonságban az ő anyai szárnya alatt az erős kállói várban. Nehéz választás volt. Hiszen mind egyformán szerette őket. Százszor megcsinálta a tervet; egyszer úgy, hogy András, István és Péter marad, a másik percben már a másik hármat akarta otthon, utoljára is kisült, hogy mind akarná. De ha nem lehet, nem lehet… Sok álmatlan éjeken majdnem beleőrült ebbe a válogatásba. S mikor már az utolsó napon, az utolsó órában ott künn a csatlósok a négy lovat kantározták, még akkor is egyre habozott.– Oh, még csak egy percet engedj, édes férjem. Pedig ugyancsak hiábavaló töprengés volt, mert igaz, hogy az apjával csak három fiú ment, de a következő éjjel megszökött utánok a másik három is. A szegény Gutkeled Ágnesnek legalább amiatt nem kellett örökké búsulnia, hogy miért nem a másik három fiút marasztotta otthon. Mind elmentek, s mind ott maradtak. Piros vérüket a Sajó homokja megitta. Kidőlt a fa gallyastól. Egymás mellett hulltak el mind a heten. Még csak egy sem maradt, hogy a hírt megvihesse az anyának. Vége lett a harcnak. A nép rémülve futott erre-arra, amerre tatárnem érte. A hősök egyenkint szállingóztak haza, borzalmas dolgokat mesélve. Ubulné is várta az ő hét emberét, de csak egy lélek sem jött Kálló felé. A temető csendje ült az egész tájon. Éjjel-nappal ott állt egy őr a bástyafalon, akinek szigorúan meg volt hagyva, hogy a nagyasszonyt híja elő, ha az övéi jönnek, ha alszik, költse fel.

Hát egy éjjel megharsan a kürt, s kopogtatnak a nagyasszony kamrája ablakán:– Jönnek az uraink! Jönnek! Jönnek! – Hányan vannak? – kérdi a felriadt asszony félénken. – Heten. – Hála neked, isten. Hirtelen fölvette fehér alsóruháit, s futott a bástyára. A haja is fehér volt a gondoktól, az arca is fehér volt az álmatlanságoktól. A hold halványító fénye még fehérebbre festette. Hét levente közeledett a várhoz, lassan poroszkálva jöttek a fáradt lovak.– Ők, ők! – kiáltá az asszony. – Fiaim és férjem. Add ide a dárdádat! – parancsolá az őrnek. Ebben a pillanatban egy nyíl süvített a levegőben alulról, s a fehér asszony szívét találta.– Fiaim, mit cselekedtetek? Hisz én vagyok! – kiáltá, és összerogyott. Nem a fiai voltak azok, hanem portyázó tatárlovasok, kik a „fehér kísértet”-re rácéloztak, s halál paripáján fiaihoz küldték. Ez a Kállayak „fehér asszonyá”-nak a története. Csöndesen alszik a kállói várromok alatt sok száz esztendő óta, de ha azóta valahol hét férfi Kállay összejön egyszerre, akkor ő elhagyja síri lakát, és besuhan fehér mezében megnézni őket. Hét Kállay nem mer azóta egy födél alatt hálni.