Mikszáth Kálmán

A

gyermekszobában

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A gyermekszobában

A gyerekek világa

A kis Lala levele

A vásárfia

Egy árva története

Apabácsika

A kis Szegedi Gergely

Egy fiúnak a fele

A kis ablak a mennyországból

A fekete kisasszony

A piros harangok

Az üres bölcső

Az első fog

A németke

A Berci fogai

Az első bánat

A ló, a bárányka és a nyúl

„A én pohárom”

Aussi brebis

A fiamuram lovai

A diplomata

A Szontagh Pál kutyái

Tavaszi rügyek

A megbukott és az „eminens”

A legjobb diák

Hogyan lettem én író?

Az öreg Dankó bácsi

Az új büntetőkódex

A rossz matéria

Első találkozás a panamával

A fahuszár, meg a lova, meg a ló sípja

Az ebecki délutánok

Legkedvesebb könyveim

Török regék és történetek

A becsületes Abdallah és a rosszlelkű Hasszán

A torkos fiú

A játszópajtás

Pali pályája

A csizmadia és fiai

Hókirály

A király álma

Egy mesebeli királyfi kalandjai

Impresszum

A gyermekszobában

– Tegyél még egy hasábot a kályhába, Borcsa, aztán gyújtsátok meg a lámpát. Hadd lássam a gyerekeket.

Szép fehér idő van odakünn. Hogy izzadnak az ablakok! A kicsinyek összebújnak a kályha mellett: a rostélyon kiömlő lángfény beönti arcukat, úgy néznek ki, mint valami rézbőrű indiánusgyerekek.

A külső ablaktáblára szemlátomást rajzolódnak a jégvirágok. Az öreg piktor, a természet, sohasem fogy ki új meg új alakzatokból. Mire valók? Közeledő divat előőrsei. Jégvirágok, jégszívek fölé.

Igazi meleg még csak itt van a gyerekek közt. S e szívek is amint jönnek-mennek az évek, ki fognak hűlni, mint a föld. Minden hideg lesz, minden fagyos lesz, s még a halál is lejárja magát, mert majd egyszer ahova megy, mindenütt csak kihűlt testeket fog találni.

Itt még szeretnek, hisznek. Szeretni, hinni egy. Itt még nagy este a Szilveszter-este, az utolsó nap az esztendőből. Itt még nem gondolkoztak arról, hogy ember mérte meg az időt, s ahova a cirkalom hegye véletlenül ért, odajutott az utolsó óra az évből. Itt még nem tudják, hogy az idő megmérhetetlen, örök, nem változik ez a kalendárium kedveért, s itt felejti Montedegói Albertet is, amint küllőin kimért szabatossággal fordul.

Felhők fölött, hol a nagy égitestek, plánéták, hallgatagon virrasztanak, vagy őrülten futkosnak a mérhetetlen űrben, úttalan utakon, ott semmit sem tudnak arról, hogy az emberek idelenn keresztelőt tartanak az „Időnek” s külön néven jegyzik föl évkönyveikbe.

Parányok, akik az óriást apró részekre akarják szétszabni. Csak hadd higgyék, hogy tudják.

Kong odakünn az öreg harang. Vecsernye lesz, a tisztelendő úr föl fogja olvasni hányan születtek, hányan haltak meg az idén. Rögök a föld sarából, amik ismét sárrá válnak. Meddő foglalkozás, összeszámítani: a sár lett-e több, vagy a rög.

Nem, nem mozdulok ki a gyermekszobából. Olyan jó itt, olyan üde itt a levegő. Igazítsd meg, Borcsa, a nagy órát a harangszóhoz, hadd tudjuk pontosan a percet, – amint az újév ideteszi a lábát.

– Ülj ide, Miklóskám, a térdemre, te meg, Pannácska, ülj föl a pamlagra, de meg ne mozdulj, ne rendetlenkedj, mert már ilyenkor újév táján, mikor már nincs messze a haragos Mikulás látogatása, nagyon vigyázza az olyan kislánykák magaviseletét, s úgy fölkap, úgy elvisz valami kenderáztatóba, hogy még talán Keméndy néni sem talál rád, de sohasem.

– Most pedig hallgassatok, beszélek nektek valamit az újesztendőről, mert ma van a Szilveszter estéje.

– Mondd meg, bácsi, kicsoda az a Szilveszter? Az is valami bácsi? – Hát az olyan bácsi, aki nagy patkós csizmában jár, évről évre megjön, s mindent elvesz, mindent elvisz.

– Ez vitte el az édesmamánkat is? Oh, a csúf bácsi! Mért nem csukja be Borcsa az ajtókat.

– Nem ez az esztendő vitte el a mamácskát, Pannácska; hanem ennek az apja. – Az vitte el –, virágos sírba tette…

– Hej, ha én azzal valaha találkoznám – mondja a kis Miklós öklét összeszorítva.

– Az esztendőkkel sohasem lehet többé találkozni. – A bácsi sem tudja, hova bújnak el?

– De bizony tudom. Az óperenciákon túl van egy nagy fekete óriás, az egy rettenetes nagy pipából szí, abba a pipába belevágnak mindent, s ott füstté válik minden. Ennek az óriásnak „Idő” a neve.

– De hát az új esztendők miből támadnak?

– Hát abból a füstből lesznek új évek, új dolgok… olyan alakban, annyi változásban, amint azt a csibukozó óriás fantáziája magával hozza.

– Idő! De nagy úr lehet az, bácsi! De fényes lehet a ruhája! Be szeretném megösmerni.

– Az a legnehezebb tudomány! Mert minduntalan változtatja a ruháját, s arca is változik: majd tündöklő piros, majd halvány sápadt, ma véres, holnap viruló, egyszer ráncos, máskor sima. Hanem ha majd megnősz, kis öcsém, a szívverését vigyázd meg az Időnek: arról rá fogsz ösmerni, bármilyen álarc takarja.

– De ha az idő olyan kegyetlen, mondja meg azt Kákay Aranyos bácsi, hogy van hát mégis szíve?

– Az idő nem kegyetlen, csak igazságos. Mielőtt megsemmisítené az embereket, az éveket s mindazt, ami van, előbb kiszolgáltatja az emberiség ítéletének, s amit az ítél, azon nem ront. A hibákat helyrehozza; ront, tör, de a romokból újra épít. Hallgassatok meg, majd elmondom nektek körülményesen, hogy van az. Van nekem egy kis tükröm, az nekem megmutat mindent, meg egy kis kürtöm, ha én azt a fülemhez teszem, meghallok mindent, még a madarak beszédjét is.

– Kitől kaptad? Talán a Jézuska hozta?

– Nem biz az, hanem egy szép nénitől örököltem, akit Fantáziának neveznek. Hanem hát legyetek türelemmel egy kicsit. Bemegyek a másik szobába, benézek a tükrömbe, s fülemhez igazítom a kürtöt. Addig Borcsa megcsinálhatja a teát.

Csörögnek a csészék és kanták, meggyúl a szeszlél és köpcesedő kékes láng nyújtogatja éles nyelvecskéit mindig följebb. Majd mint tavaszi szél zümmögni, morogni kezd, míg bent a kályhában tüzes kis csillagok kezdenek sziporkázni.

– Hát ugyan látott-e, hallott-e valamit a bácsi?

– Mindent meghallottam, mindent láttam s éppen a legszerencsésebb pillanatban rátok nézve.

– Ugyan? Igazán?

– No, de most csend. A fekete óriás éppen az imént ott ült egy felhő tetején, amit maga pipázott maga alá (vagy hogy még most is ott ül) s audienciát adott.

Egy öreg ember közeledett hozzá sántítva, erőtlenül, három aranyládát cipelt a hóna alatt. Ruhája kopott fehér volt, arca ráncos, bajusza jégcsap, szakálla csupa zúzmara. Reszketve járult az óriás elé s lábainál összerogyott.

– Megjöttem, uram – nyögte halkan. – Elvégeztem pályafutásomat, itt vagyok, hogy megsemmisüljek.

– Ki vagy? Alig lihegsz!

– Én az 1879-iki év vagyok, uram!

– Ah, te vagy az! Akkor még négy órád van hátra. Számolj be. Az öregember ekkor az óriás elé helyezte a három aranyládát és kinyitván azokat így szólt: „Itt a tavaszi ruha, emebben a nyári hímes selyemöltönyöm, a harmadikban őszi mentém.”

Az óriás átvette a ládákat s intett neki, hogy vetkőzzék le.

Egy pillanat alatt meztelenül állott ott az öregember, míg lélegzete és szívverése egyre halkabb lett.

– Most pedig add be jelentésedet… – mondta mennydörgő hangon az óriás, úgyhogy reszketni, hajladozni kezdtek a felhők, mint erdők zúgásában a pókhálók a gallyakon.

Az öreg elszámolta tetteit híven, igazán. Értelmesen kiáltotta el egyenkint, olyan sorban, amint történtek.

Egyszerre azonban halkabb lett a hangja, s félénken suttogá:

– Elöntettem Szegedet. Hirtelen fölvettem tavaszi ruhámat, s megdagasztottam a folyamokat.

Az óriás szemei haragban égtek, s vadul kiáltá:

– Légy átkozott! Be fognak jegyezni a „fekete könyvbe”. S elirtózik századokon át, – aki csak a nevedet fogja említeni.

– Bocsáss meg, uram! A népeknek példa kellett. S Szegedet lesújtva fölemeltem. Tavasszal belopóztam legszebb kertedbe, s a legszebb virágok magvát vittem magammal, s elültettem az emberi szívekbe: a részvétet Szeged iránt. E részvét gyümölcseit utódaim meg fogják érni csakhamar, s büszkélkedni fognak véle előtted.

– Tévedsz – kiálta az óriás –, amit egyitek elront, százan sem bírják helyreállítani. Mert sebesen suhantok el az emberiség fölött, s az nem elég leleményes, hogy ruhátokba kapaszkodva, kikutassa zsebeiteket, s elvegye maga számára mindazt, amit én odarejtettem.

– Hát egyebet, hát rólunk nem beszélt az óriás bácsi?

– De bizony megkérdezte, hogy a kis Pannika, meg a Miklóska mit csinál. Az öregember azt felelte, hogy jók vagytok, s hogy megérdemlitek a kíméletet a jövő „Év”-től is.

– Hát a mamácskát nem említette?

– Az később történt. Egy szép fiatalember lépett elő. Az 1880-ik év. Magára vette az öreg ruháit. Öltözködés közben meghagyta neki az óriás, hogy a mamának egy külön kis ablakocskát kell fúrni az égben egy csillagon keresztül, ahonnan mindig rátok nézzen.

– Ah! Oh! Mi egyebet még?…

– Meg, hogy egy ajtót is csináljanak neki, ahonnan minden éjjel lejöhessen hozzátok, amikor alszotok… No, már erre a szóra aztán úgy megörültem, hogy kiesett kezemből a kis tükör, meg a kis kürt, s se nem láttam, sem nem hallottam semmit többé.

A kályhában már csak elhalóban pislog a parázs, mint egy-egy megvillanó kígyószem, amint a léghuzam lefújja róla helyenkint a pernyet. A kis Miklóska lemászik térdemről s odabúvik a húga mögé. S míg én bodor füstök között elmerengve lesem az „érdekes” éjfélt, azalatt a kicsi szőke fejekben nagy összeesküvés fogamzik az égi hatalmak ellen; súgnak-búgnak együtt.

Ma jön el hát először a mamácska. A Pannika elalszik, hogy eljöjjön, de Miklóska lopva virrasztani fog és tettetni az alvást. Ha aztán jön, s az ágy szélére ül, hirtelen kisuhan az ágyból s becsukja az ajtót belülről és sohase ereszti vissza többé.