MIKSZÁTH KÁLMÁN

A lohinai fű

és más elbeszélések

Kossuth Kiadó

Tartalom

A LOHINAI FŰ

Bevezetés

Eredeti egzisztencia

Árulkodó fonalak

A mindentudó Hrobák

A tudás füve

A KIS PRÍMÁS

FARKAS A VERHOVINÁN

1. RÉSZ A varázslatos rókabőrök

2. RÉSZ A nyágovai tószt

Befejezés

A VÁRMEGYE RÓKÁJA

1. FEJEZET Bevezetés

2. FEJEZET Mikor a vén prókátor szerelmes

3. FEJEZET Egy kurtanemes ember

4. FEJEZET A vármegye dolga

5. FEJEZET A szabadság elmélete

6. FEJEZET Két kérő egyszerre

7. FEJEZET A titok

8. FEJEZET Hang a túlvilágról

9. FEJEZET A zászlók

10. FEJEZET Az eljegyzési ünnepély

11. FEJEZET Választás előtt

APRÓ KÉPEK A VÁRMEGYÉBŐL

A tisztikar és a Glaükopis Athéne

A hangya

A szocialista

Hanka

APRÓ MEGYEI TÖRTÉNETEK

1. FEJEZET A császár embere

2. FEJEZET Aki túlságosan lojális

3. FEJEZET A bécsi hintó

4. FEJEZET Hét font emberhús

5. FEJEZET A harmadalispán

6. FEJEZET Az aranykaloda

7. FEJEZET Egy konferencia

8. FEJEZET A diplomata modora

IMPRESSZUM

A lohinai fű

Bevezetés

Azon töröm én a fejemet, hogy nézhet ki az a fű, mely a lohinai határban nő?

És hol nő? A csalitosban, a nádas tájékán, a csevice mellett, fent a sivár Hrebenka tetején, a mogyorós domboldalon, a pagonyban, a réteken vagy a rozsok között?

Nyalka tót menyecskék, mikor kosarakban hordják haza az üszőnek vagy az öregnek, a Riskának, hogy észre nem veszik, hogy rá nem akadnak arra a bizonyos fűre még egyszer?

Mit? Hát már ráakadtak egyszer?

Rá bizony. Hiszen éppen az! Csakhogy talán el sem tudom én azt mondani.

A lohinai bíró, Szekula Mihálynak ablakába egy éjjel paszkvillt dobott be valami gazember, a külső ablaktáblát betörve (pedig tót faluban aranyért sem találni üveges tótot, aki becsinálja), hogy – azt mondja – a fiatal pap ilyen meg olyan hitvány ember lévén, rendeli (ti. a paszkvill-író), haladéktalanul dobja ki a község a paplakból, vigye ki bútorostól, feleségestől a határra, mert különben mához egy hétre Lohinára röpül a veres kakas.

Az pedig rossz hírű madár a falvakban. A veres kakas csak akkor jó, mikor a fehérre kopasztott kakast süti odabenn a tűzhelyen!

Amit megígért: betartotta (ki gondolta volna, istenem, ki gondolta volna?), a falu csakugyan meggyulladt rá egy hétre, majdnem egyharmad része elégett. S a tűz rémletes éjjelén új paszkvillt találtak bedobva most már az egyházfi, Mirava Andrásnak a pitvarába. Szakasztott olyan írás, mint a másiké, avult, sárgás, recés papírdarabkák, éppen úgy átkötve, piszkos, bizonytalan színű fonállal.

No, a tiszteletes úrnak ugyancsak kijut ebben is. Hogy a nagyapja zsidó volt, ő maga meg titokban pápista, hogy nem tisztességes ember, semmi se szent előtte, a fiatal tiszteletesnét is azért vette el feleségül, hogy a férjes nővérével viszonyt szőhessen. (És ebből igaz is legalább annyi, hogy most éppen a lohinai paplakban időzik a tiszteletesné testvérnénje, a csinos Piszy Mihályné asszonyom.)

A továbbiakban aztán a káplánkorabeli viselkedései valának elősorolva. Bizony az sem valami épületes olvasmány. Pedig igaz is lehet egyben-másban, kivált abban, hogy a szolgálóit szerette. Csakhogy mire való azt kikiabálni?

Nem is sokat hederítettek rá a jó lohinai parasztok, noha eleget izgatták őket papjuk ellen a szomszéd falubeliek.

– Mért nem kergetitek el? – kérdék az első paszkvill után.

– Mert nem hisszük, hogy meglesz a tűz. Aki fenyegetődzik, az nem veszedelmes.

A tűz után, mikor a másik paszkvillban a másik tüzet ígérik, gúnyolódva hozták fel az átutazó turopolyiak:

– No, de most már csak kiviszitek a papot a határra?

– Nem tudom, miért vinnők ki? Hisz most már hisszük, hogy meglesz a tűz. Módunkban áll kihurcolkodni előle.

Úgy is történt, kiköltözködtek a kukoricás földekre, a szőlők alá, egy része pedig a „laz”-ok közé. Ott kunyhót formáltak össze gallyakból, csalomádéból, sátrakat emeltek ponyvákból, egy-két cölöpöt a sátor mellé vertek, ahhoz kötötték a lovakat meg a tehenet. Ott bent a faluban üresen álltak a házak, legfeljebb néhány kőépületben volt némi élet.

Megszeppent azonban a kedélyes Lohina is, kivált mikor a második terminus igaz lett. A falubeliek nagy része talpon állt, őrködve a jelzett éjjel, s mégis kigyúlt a község pajtája. Szerencsére csöndes idő volt, szél nem fújt, és csupán a pajta égett el.

De mi haszna, ha már megint ott volt a harmadik paszkvill, belehajítva a kántortanító, Blozik Mátyás pincegádorjába? Megint tüzet ígérnek benne a jövő hétre, ha a pap itt marad.

No, ez már olyan eset, hogy a vármegyének is meg kell mozdulnia. (Rendesen úgy mozdul, hogy a másik oldalára fordul aludni.) Elrendelte nagy ímmel-ámmal a vizsgálatot, kiküldvén annak a foganatosítására nagyságos Sótony Mihály urat, az új főszolgabírót.

A szolgabíráknak csak a tekintetes cím jár ugyan, de Sótony Mihály a négylovas famíliák közül való. Született úr, akinek csak úgy mellékesen jutott eszébe, hogy miután már meglehetősen ráunt az asszonyokra, valami más mulatságot keres magának: alispán lesz. De hát az ilyesmit csupa illedelemből mégis a főszolgabíróságon kell kezdeni, hogy előbb praxist szerezzen. Ámbár iszen meg van írva, hogy akinek az isten hivatalt ád, ad az annak észt is. Hát még akinek pénze van! Az meg már éppen tudományt is vehet magának.

Nem is soká kellett várnia alkalomra. Egy napon benyitott hozzá az egyik viceszolgabíró, Tereskey Márton, váltót zsiráltatni, mire így szólt tréfásan Sótony:

– Aláírom, de csak egy föltétel alatt.

– Vakon ígérek meg mindent, kedves barátom. – Ha a fejedet nekem adod kölcsön.

– Szívesen, ha bírod úgy használni, hogy le ne vágják. Mert már azt mégsem szeretném. Neked is kellemetlen lenne! Tudod, bajjal jár aztán a visszaadás.

– Azt a barátságot kérem tőled, gyere ki velem a lohinai vizsgálatra. Te, mint tapasztalt ember, sokat segíthetsz. Az alispán engem küldött ki, szeretném, ha ki bírnánk együtt deríteni.

– Szolgálatodra állok. Mikor induljunk? – Holnapután.

– De addig is meg akarnám ösmerni a tényálladékot.

– Itt van az instancia, a becsatolt paszkvillusokkal együtt, olvasd át otthon és gondolj ki valamit. Mert nekem semmi sem jutott eszembe. Az ördögbe is, ha a lohinaiak maguk sem tudják, ki írja ezeket a gúnyleveleket, és ki gyújtogat, honnan tudhassam én?

– No, majd kiszimatolom én, kedves öcsém.

Tereskey Márton a legkitűnőbb vizsgáló talentum hírében állott, sokat tapasztalt, nagy megfigyelő tehetsége volt és ötletei. Ő sütötte ki a híres Maszlaghy-hamisítást is. Pompásan tudott beszélni az emberekkel az ő nyelvükön, kedves, behízelgő hangon, amivel aztán megejtette a legmakacsabbat is. Valószínűleg sokra vitte volna (híre járt egyszer, hogy Pestre viszik a rendőri ügyek élére), ha némely róla szállongó anekdota tönkre nem teszi a jó hírnevét. Azt mesélték ugyanis, hogy a keresztkérdésekben a legkiválóbb (ami megyei értelemben annyit tesz: piff jobbról, puff balról keresztbe), és hogy szívesen engedi magát informáltatni. Mikor a rápolti kovács egy borjút hozott neki ajándékba, ráripakodott nagy dühösen: „Minek néz kend engem? Hát én szoptassam ezt a borjút? Nem tudta kend az anyját is behozni?”

– Gyerekség az egész lohinai ügy – erősködék három nap múlva, mikor a paszkvillokat elolvasta. – Biztosra megyek benne!

– No, annak nagyon örülök – felelte a fiatal Sótony. – Mert a közügynek akarok ezentúl élni.

– Rossz pálya, barátom, kivált ilyen világfinak.

– Végképp szakítottam eddigi foglalkozásaimmal. A kártya untat, gazdálkodni nem szeretek, hát valamit csak kell csinálnom.

– Térj vissza az asszonyokhoz!

– Soha! – kiáltott fel Sótony blazírt arccal.

– No, hát akkor fogass be, menjünk, kutassuk a lohinai tüzet. Elindultak egy reggel, maguk mellé véve Hamar Gyurit, a rövidlá-

tó írnokot, aki arról volt nevezetes, hogy amit a kezével írt, azt az orrával eltörölte.

– Hol kezdjük? – kérdé Sótony útközben.

– A papon kezdjük. Hajtassunk legelébb oda!

A lohinai papot Belinka Sámuelnek hívták. (Hiszen majd minden lutheránus pap vagy Lajos vagy Samu.) Csinos horgas orrú, kék szemű ember volt, magas, daliás termettel. Egyszóval tetszetős pap, akire azt szokás mondani: Ezt az asszonyok választották.

Sótony kikérdezte nyájasan:

– Hány éves? – Harminc.

– Mióta lelkész? – Három éve. – Mikor nősült?

– Most két hónapja.

– (Szép mézeshetek!) Nem gyanakszik valakire? – Senkire.

– Pedig úgy látszik – vágott közbe Tereskey –, hogy a gyűlölet dolgozik a tiszteletes úr ellen.

– Az meglehet – motyogta Belinka úr bizonytalanul.

– Nincs valami ellensége – vette át a kérdezősködést Tereskey –, aki gyűlölte valamikor vagy még most is gyűlöli?

A pap elgondolkozott.

– Tudtommal nincs.

– No, ez furcsa! Lássuk csak (és tűnődve vakargatta őszülő rőt szakállát), a paszkvillokban sok olyan van elmondva, amit csak bizalmas, bennfentes emberek tudhatnak. Kik voltak a cselédei?

– Egy mindenes, aki most is nálam van, s két szolgálóm, aki már elment.

– Hogy hívják a két szolgálót?

– Az egyik Kiczka Magdaléna, a másik Sztrelnyik Anna. – Hol szolgálnak most?

– Mind a kettő otthon van tudtommal a családjánál. Mindezeket jegyzőkönyvbe vette Hamar Gyuri, és a pap aláírta. – Íme az első ügydarab – mondá Sótony tréfásan, meglobogtatva az ívet –, mely az én főbíróságom alatt készült.

– Biz ez elég sovány! – jegyzé meg Tereskey kedvetlenül. – Nem tud a tiszteletes úr egyebet?

– Semmit.

– Akkor ugye ott vagyunk, ahol voltunk? – kérdé a főbíró elszomorodva, hivatalához nem illő naivsággal.

– Ne félj semmit, öcsém. Ha már egyszer kihoztad a vén rókát, az addig vissza nem megy odújába, míg valamit ki nem kapar.

– Tehát van reményed?

– Gyerekség az egész, mondtam már. Meglásd, még ma horogra kerül a gazfickó. Mert hogy idevaló ember írja a paszkvillokat, semmi kétséget nem szenved. Már pedig hány ember tud írni egy ilyen tót faluban? Jó, ha ötven tud. Meg kell idézni valamennyit, punktum.

– Igaz, tökéletesen úgy van, de hol a falu?

Csonka, kormos falak meredeztek szerte, imitt-amott egy hamuboglya, félig égett s kivonszolt szarukból, gerendákból nagy rakások; a házaknak legfeljebb a fele állt, de azok is üresen.

– Odamegyünk, ahol a falu van – felelte Tereskey. – Nem adhatna nekünk valakit, tiszteletes uram, aki elvezetne, ahol a népek tanyáznak?

Belinka Sámuel Mikulik uramat, a templom kurátorát ajánlotta. – Az majd útbaigazítja a tekintetes urakat!

Mikulik uram éppen künn pipázott a tornácon. Eredeti sovány emberke volt (nem hiába csúfolták keszegnek), olyan ábrázattal bírt, mint egy budai körte, amibe két olyan apró villogó szem volt a természet által elhelyezve, mint a serét.

Öltözete szűrposztós nadrágból állott, míg ellenben teste felső részét kántoros szabású kávészín kabát fedte.

Az urak odaültették a bakra, hogy igazgassa a kocsist, merre hajtson a bizonytalan dűlőutakon. Emiatt aztán gyalog kellett mennie a cséza után a hajdúnak, mert már fel nem fért.

– Hát bizony a falu, kérem alássan, két helyen van. – Hol?

– Az egyik, a „Bakula faluja”, a hegyek közt nagyon messze, a másik része itt a szőlők alatt, szanaszét a szilvásokban.

– Az a kérdés – mondá Sótony –, hogy a bíró és jegyző hol van? – Ők is a szőlők alatt tanyáznak.

– Akkor oda menjünk.

Eredeti egzisztencia

Nagy dolog az, mikor a megye urai megérkeznek ilyen szegény helyre. Egy perc alatt híre megy mindenfelé. Mindenki a fejét veszti. Jó, hogy a harangokat meg nem húzatják. Lázas sürgés-forgás támad, mert mindenről gondoskodni kell. A falu becsületét ki kell vágni. A hajdútól kikérdezik a tekintetes urak kedvenc ételeit (ha esze van Jánosnak, ilyenkor a magáét diktálja be), legényeket ültetnek lóhátra, az egyik húsért, fűszerekért, egy játszma új kártyáért megy a városba, a másik borokért. Mert a vármegye urainak nem szabad szükséget látni semmiben.

Ezúttal még több futkosást és munkát idézett elő Sótonyék megérkezése, mert mindent össze kellett teremteni. A jegyző hivatalos helyiséget komponált számukra egy lóherés végiben, hol nehány topolyfa csillegtette-billegtette az ezüstös leveleit ezer meg ezer apró legyezőként, három asztalt állított fel az árnyékban. Balra az asztaloktól frissen kaszált puha sarjúból fekvő ágyakat rögtönöztek vászonnépek, hogy legyen hol szundikálni az uraknak, ha netalán kedvök szottyan ebéd után.

Úgy ám, ebéd után – de hol főzik meg az ebédet? Ahhoz nagyobb hely kell. Nosza hamar, gyerekek: ássatok tűzhelyet, aztán fogjatok be egy szekérbe és hozzátok ki a faluból lóhalálban Mikulik Apollóniát! Az főz legjobban a környéken. Még a király is megnyalhatja a száját, ha az Apolka főztjéből eszik.

Azalatt a tizedesek lelkendezve szaladgálják be a mezőséget és hegyaljat, hogy a főbíró úr rendeletéhez képest minden írástudó lelket felhajtsanak, mert íráspróba lesz a vármegye előtt. Jaj annak, aki meg nem jelenik!

A tűzhely elkészül, a parasztok gyülekezni kezdenek; öregek, suhancok, menyecskék, leányok, gyerekek.

– Hozzákezdhetünk, urak, a munkához – rendelkezék a főbíró, szétosztatván a paszkvillusokat, egyet Tereskeynek, egyet Hamar Gyurinak az asztalára, miközben nevetve kérdé az öregtől: „Az asszonyokat is elővegyük?”

– Természetesen – felelte Tereskey –, mert azok a legnagyobb farizeusok, kivált, ha írástudók. Szeretném tudni, miért ne írhatná a paszkvillokat éppen egy asszony? Sőt van is rá némi gyanúok.

– Ah, oh! – hangzottak fel a kíváncsiság felkiáltásai. – Sejtesz valamit? – súgta Sótony.

– Csitt! Még semmit sem mondhatok. Különben ráteszem a nyakamat, hogy az íráspróbából minden kiviláglik. Majd meglátod. De kezdjünk hozzá.

Sorba jöttek az asztalokhoz a tótok, gesztenyeszín hajú, hosszú, vékony legények, néhány öreg ember fésűre visszavetett hajjal. Az idősebb asszonyok közül egy sem akadt betűvetéshez értő, a fürge menyecskék zöld rásaszoknyákban (hátul a szoknya föl van szedve, s tarka galandok fityegnek le az övről), dévaj mosolygással a kezök keresztvonását kínálgatják. A bíró és tizedesek előtt különben ösmeretes mindenkiről, meddig terjed a tudománya; nehogy eltagadja, ellenőrzik.

Ütődött, inaszakadt vén ember kezébe nyomta a tollat Tereskey. – Írja le kend ezt a két szót: „Ludja Bozsi” (Istennek emberei). Ez-

zel a megszólítással kezdődtek a paszkvillok.

Reszketett a toll kérges kezében, s összevissza dűlöngtek bizonytalan görbe betűi, pohos hasúak, kunkorodott farkkal elöl és hátul.

– Az özönvíz előtt írtak így – mosolygott Tereskey. – Elmehet kend! Jöjjön a következő!

Ragyás arcú suhancra jött most a sor, ki alig eresztett meg néhány betűt, megvillant vészjóslón a Tereskey szeme.

– Hajdú! Fogja el ezt az embert!

De ugyancsak e pillanatban izgatottan kiáltott fel az írnok is: Itt a gyújtogató!

A hajdú, aki Tereskey felé futott, habozva állt meg útközben, hogy most már kit fogjon el, midőn a nagyságos főbíró úr is (mintha összebeszéltek volna) nagy robajjal taszította ki maga alól a hivatalos széket, nyakon ragadva az előtte álló köpcös alakot (nini, az bizony a lohinai szűcs, Kustár Márton), aki ijedten ejtette ki kezéből a lúd-pennát, mely ilyen veszedelmet hozott rá.

– Megvagy, akasztófáravaló!

A hajdú tudta már a megyei praxisból, hogy ilyen esetekben az a bűnös, akit a nagyobb tisztviselő mond annak, minélfogva a szűcshöz rohant és azt kezdte gyomrozni. A szerencsétlen Kustár halálra sápadva szabadkozott:

– Ártatlan vagyok, mint a ma született bárány. – Te írtad a paszkvillokat, gazember!

– Nem írtam én egy árva szót sem!

– Hiába tagadod, ha én látom. Meg kell kötözni.

Az bizony meg is történt volna, mert éppen ott termett a lohinai mészáros, aki nagy ellensége Kustárnak, segíteni; leteperték volna játszva – ha hirtelen oda nem ér az öreg alszolgabíró.

– Az isten szerelméért, öcsém, ne csinálj konfúziókat. Hiszen én fedeztem fel a paszkvill íróját… de bárcsak elszökne azalatt.

– Hallgass! – hörgé a főbíró egy vadász szenvedélyével, akitől el akarják venni az elejtett nyulat – nézz ide: nem-e szakasztott a gyújtogató írása?

– Bámulatos, mert az enyim meg szakasztott az, ami a te emberedé.

– Add csak ide – kiálta mohón és figyelmesen megnézte. – No, ez bolond dolog, Marci bátyám! Ketten utóvégre is nem írhatták a paszkvillt…

– Hárman, tekintetes uram, hárman – vágott közbe az odaérkezett írnok –, mert én is találtam egy éppen olyan írást.

– Fogjon aztán az ember gyíkot, ha tud! – dühösködék Sótony. Mind a hárman ámulva néztek egymásra, csak Szekula uram, a fa-

lusi bíró, nevetett az urakon.

– Hát hogy gondolhatták azt a tekintetes urak? Hiszen tiszta dolog, kérem, hogy az egész falu csak kétféleképpen írhat. Az öregebbek úgy, mint a megboldogult kántortanító, a fiatalabbak pedig, mint a mostani kántortanító.

Igazat mondott. A lakosság betűi nem vettek fel önálló karaktert. A régi kántor, néhai Hlavács Dániel betűformái éltek a halála után is. Denikve, a kántorokban is van valami halhatatlan rész. Annyit azonban konstatáltak, hogy a paszkvillok kéziratai a mostani kántor-tanító, Blózik Mátyás úrnak a metódusa.

Legott megidézték (könnyű volt előkurjantani, mert ott pipázott hanyatt fekve a Biszkup Jánosék pincéje előtt), hátha ráösmerne tanítványaira?

– Mind egyforma ezeknek az írása – jegyzé meg, büszkén mellét verve –, mert én olyan ember vagyok, egyformán szeretem, egyformán tanítom őket. Egyik se tudjon többet a másiknál.

(A jámbor Blózik Mátyás így értelmezte az egyenlőséget.)

– Az asztal alá vágtuk az alispáni süveget – sopánkodott Sótony –, ha ezt a lohinai bonyodalmat napfényre nem hozom, pedig már vége van.

– Nincs vége! Ez az irány, amelyben eddig vittük a vizsgálatot, megbukott, az igaz. Hanem én többfelé szalasztottam az eszemet. Azért hát ne ess kétségbe, s hagyj engem cselekedni. Mindenekelőtt azonban tegyük át az irodát másüvé, mert a szél a rögtönzött konyháról mind ide hajtja a füstöt a szemünkbe!

Nagy máglyarakás lobogott, bodrosan hullámzó kékes vásznakat eregetve a magasba, de alul élénken duhogott a láng. Délceg fiatal nő sürgött-forgott a tűznél, krumplit aprított, hagymát metélt, húst megpaskolt, a fazekakat, tepsiket mind kijjebb húzta, majd beljebb tolta. A füsttel együtt jött az ételszag és a málnaillat a cserjés felől.

– Ez a Mikulik Apollónia! – figyelmeztette a jegyző az urakat. – Ritka szépség és fölségesen főz.

– Tehát szép asszony főztje lesz délre.

– Még csak leány – szólt közbe Blózik kántor, aki szintén ott ácsorgott a vármegye körül.

– Jól fest messziről – vélte az öreg Tereskey –, nem nézzük meg, öcsém?

– Ha az apjához hasonlít, nem sokat érhet – viszonzá Sótony közömbösen. – Az apja, nemde, a kurátor, aki ide kísért bennünket?

– Igen, a „lovak reparálója”. – Miféle mesterség az?

– Biz az nem jó mesterség – mondá a jegyző –, de most már nem űzi az öreg, becsületes ember lett, vagyont szerzett, és kurátori tisztet visel.

– Aztán hogy reparálta a lovakat? – érdeklődött a főbíró, míg Tereskey odasettenkedett a tűzhöz, pipára gyújtani.

– Az erkölcseiket javította meg. Eljárt a lóvásárokra mindenüvé. – Tehát olyan lócsiszárféle volt?

– Nem vett az soha egy lovat sem – kezdé mesélni a bíró –, hanem a vásár után összeszedte azokról a lovakról a passzusokat, amelyekre nem akadt vevő. Felütötte passzusbeváltó intézetét valamelyik Laci-konyhán, és a népek úgy özönlöttek hozzá, mint a zápor. Négy-öt krajcárt fizetett egyért-egyért. Mert a vásár után már nincs szüksége senkinek a passzusra.

– Bolond ember az! Hát neki mire kellett?

– A környék tele van lókötőkkel, kérem alássan, akik szebbnél szebb csikókat szereznek. Erre a szenvedélyre alapította Mikulik uram a keresetét, mert úgy tessék venni, hogy a passzus nélküli lovat jóravaló ember meg nem veszi, és ha megveszi is, potom árt dob érte a tolvajoknak, de ha bizonyság van hozzá, akkor a ló hitele meg van reparálva, s hatszorosan nyer árban.

– Ahá! Kezdem érteni egy kicsit – kiáltott fel Sótony kerekre nyitott szemekkel.

– A tolvajok tehát eljártak Mikulikhoz, s ő megnézvén a lovat, kikereste nagy vasas ládájából a hozzá illő passzust, amint vagy pej volt vagy szürke. Talált annyi ezer közül mindenikre. A lókötő kifizette az öt forintot, s legott becsületes szerzeményévé lett a lopott ló. Azokért az okmányokért pedig, melyek „különös ismertetőjelek”-re is ráillettek, elkért tíz-húsz forintot is. De aztán feladta valaki a bíróságnak… éppen a provizórium volt akkor.

– Természetesen börtönbe került?

– Nem biz az! Kivágta magát valahogy. – Hogyan? A törvény nem büntette meg? – Az akkor maga is lopott lovon ült!