Mikszáth Kálmán

A tisztelt Ház

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Bevezetés

A káosz

A színhely

A folyosó

A generális

A karzat

A két törzsfőnök

Bent a teremben

A macska

A szónokok

A „majdnem” szónokok

Ahol a szellemi toalettet csinálják

A sokfejűek

A büfé

A képviselői mesterség

A „Haluska Jánosok”

Epilóg

Impresszum

Bevezetés{1}

Tisztelt képviselőház!

Enyhítő körülménynek hozom fel magam mellett, hogy nem vezetett eleitől fogva eltökélt, gonosz szándék e könyv megírására.

Igaz, hogy már két országgyűlésen át írom a karcolatokat az önök beszédeiről, de mindig el voltam készülve arra, hogy e karcolatok is napról napra egy közös sírba temettessenek az önök beszédeivel.

Megmondjam-e, ki és mi költötte fel bennem mégis ez ellenkező törekvést? („Halljuk!”) Csernátony Lajos. Ő ajándékozott nekem a főrendiházi reformvita után emlékül egy könyvet, mely a francia parlament karzatáról közöl szellemes megfigyeléseket.

És akkor a könyvet, mely pedig nagy örömet okozott, meg sem köszöntem, mert mindjárt elhatároztam, hogy visszaadom magyarul – a mi parlamentünkről. (Nyugtalanság minden oldalon.)

S még jobban megerősített e szándékomban az, amit, ha jól emlékszem, ő mondott éppen akkor:

„Milyen érdekes olvasmány lenne most, ha valaki az 1848/49i országgyűlésről írt volna ilyen karcolatokat. A száraz beszédekből és a Ház Naplóiból bajos az utókornak egy parlamentet mindenestől meglátni. Macaulay sohasem írta volna meg nagy történelmét, ha lettek volna abból a korból mindenféle pamfletek és memoárok.” (Madarász József közbeszól: „Igaz, úgy van!”)

Én azonban megvallom, még a memoároknál és pamfleteknél is igénytelenebb dolgot írok. Nem rajzolom a pártok aprólékos súrlódásait, a stréberek kapaszkodását, a frondeurök [ellenzékieskedő] intrikáit, a mamelukok kapzsiságát, a pozőrök színmutatásait, a szikofanták [talpnyalók] fürgeségét, még kevésbé vehettem itt apróra az egyes üléseket (hiszen eleget teszem azt egyebütt), én egyszerűen, minden tendencia nélkül, az önök otthon hagyott feleségeinek írok egy fecsegést a Ház külső képéről – aminőnek az a karzatról látszik.

Helyesen mondá egy ízben Pulszky Ferenc: sok dolog optikai kérdés a Házban. Én még azt toldom hozzá, hogy maga a Ház is optikai kérdés, még magában a Házban is. Hát még a Házon kívül?

Sok embert tartanak nagynak a Házban, ki semmit sem ér. És sok embert tartanak kicsinynek a Házon kívül, aki sokat ér. Sem azok nem látnak egészen tisztán, akik bent vannak, sem azok, akik künn vannak. A leghelyesebb látpont, amely nincs se kint, se bent – a karzat. De ezt nem szabad kimondani, mert azt, aki kimondja, örökre a karzaton hagyják.

Hiába rázza fejét a t. miniszterelnök úr. (Zaj, ellentmondások a jobboldalon.) Bocsánatot kérek, ha nem jól látom.

Beismerem különben, hogy vannak a könyvben csípős megjegyzések és vágások minden oldalra, de egyik sem származik ellenszenvből. Nem a képviselőket üldözöm én, t. Ház, és nem a korrupciót (élénk helyeslés), hanem csak az unalmat…

Dicsérni általában kellemesebb, mint csipkelődni – de határozottan érdekem ellen van. Kipróbáltam már a két metódust a képviselő urakon.

Egy ideig gúnyolódva tehetségtelennek rajzoltam egyeseket, s én magam látszottam akkor tehetségesnek.

Máskor csupa bölcseket faragtam a képviselő urakból – s ekkor mindenki engem nézett bolondnak.

Egyszóval, nehéz megélni a t. Házzal úgy, hogy a Ház is egészen okos maradjon, én pedig ne maradjak egészen unalmas.

Van szerencsém tehát, a körülményekre való tekintettel, a következő határozati javaslatot benyújtani:

Mondja ki a Ház, hogy senkinek sem szabad megharagudni.

A káosz

Ha a legelején akarom kezdeni, onnan kell kiindulnom, miképp keletkezik a tisztelt Ház?

Körülbelül olyanformán, mint ahogy a világ keletkezett. Legelőször van a káosz. (Csakhogy ez igen kellemes atmoszféra.) A szürke, alaktalan gomolyból nem látszik ki semmi, csak a zászlók és a roppant zavaros szóözön. Ez áradatban eveznek a különböző színű sajkák a jelöltekkel.

Jelöltnek lenni, tudvalevő, a legszánalomraméltóbb állapot, de azért mindég akadtak, és mindég fognak akadni mártírok, kivált a középosztályból, a jobbmódú nemesekből, az otthon unatkozó papokból, a sportkedvelő mágnásokból, nagyravágyó prókátorokból, s még azonfelül léha szerencsevadászok egész tömege lepi el a választókerületeket: kicsapott hivatalnokok, tévesztett egzisztenciák, professzionátus népbolondítók rajokban bukkannak fel a követjelölések idején.

Ami főleg azért baj, mert a polgárerények iránti érzék kezd a népből kiveszni. Nemcsak nem nézi már, melyik a különb ember, de nem is bírja felismerni, mint azelőtt. A kormánypárt végrehajtó bizottságához rendesen azzal a kéréssel fordulnak „helyi nagyságokat” nélkülöző kerületek, hogy ha van még miniszter, küldjenek minisztert, ha pedig a miniszterek elfogytak volna, úgy legalább államtitkárt, és ha államtitkár sem lenne, akkor – akárkit.

A függetlenségi párt végrehajtó bizottságával is megesett, hogy néhányszor grófjelöltet kértek tőle. (Még azt is hozzátették, „ha lehet, szőke legyen”.) Hát a habarékpárton? Azokra nem mondhatok semmi gúnyolódót, mert azoktól semmilyen jelöltet sem kérnek.

Jókainak jól mondta meg Illyefalván egy góbé: – No, az úr az első eleven ember, akire én ingyen szavazok. – Hogyhogy? – kérdé Jókai.

– Mert eddigelé mindég két úridinnyét tettek elejbem, hát én csak azt néztem, hogy ha meglékeljük, melyikből potyog ki több.

Az egyhangú választások kezdenek kimenni a divatból. Mara Lőrinchez azzal állított be a hátszegi küldöttség:

– Szívvel-lélekkel választjuk meg ismét a nagyságos urat, hanem azt az egyet kikötjük, ellenjelöltről is gondoskodjék, hogy formája legyen a dolognak.

Sőt, ha van is egyhangú választás imitt-amott, az sem olcsó. Sváb Károly egyhangú választásairól azt beszélik, hogy néha negyven, néha, változatosságból, ötvenezer forintba szoktak kerülni.

Az apródonként elrontott választók mindenféle zsírral meg vannak már kenekezve, elannyira, hogy mikor Bicskey Kálmán előhozta programbeszédében az ötéves mandátum lehetőségét, a választók közbekiáltottak:

– Helyes, helyes, de majd mi is ahhoz tartjuk magunkat!

Az ingyen kerület ma már a legnagyobb ritkaságok közé tartozik. Csak tán a városokban van még néhány világtól elmaradt hely, hol költség nélkül válnak némelyek honatyákká.

A vesztegetés elleni törvény, mely szerint itatni nem szabad, semmit sem ért. A szentendrei eset óta felmerült tekintélyes körökben annak a módosításnak szüksége, hogy inni ne legyen szabad; hogy nem a képviselőtől kell elvenni a kerületet, ha a képviselő itat, hanem a kerülettől kell elvenni a képviselőt (vagyis a választási jogot felfüggeszteni egy-két országgyűlés tartamára), ha a kerület iszik.

Mindössze más vignetta jut a borospalackokra.

Használni nem fog ez sem, előrelátható. Ha a képviselők nem tartották meg a törvényt, miért tartsák meg a képviseltek?

Különben az „alkotmányos költségből” édeskevés jut a „lelkeknek”. A lelkek olcsók, de a kufárok drágák. A kortesek zsebelnek ilyenkor. Ők preparálják már jóval előbb a kerületeket, szervezik, s vívják a választási kampány alatt a döntő csatákat. Nem az ólompitykés, régi, fokosos alakok: begyepesedett sírban alusznak ezek már, de a nemes vármegye azért mégsem szabadult meg tőlük, mert minden órán odavárják maguk mellé.

Az új kortesek valóságos diplomaták, akik az emberismeret fegyvereivel tudnak bánni. Ahol ravaszság kell, ott ravaszok, mesterileg megbillegtetik a választók szívehúrját, egész mélyen benyúlnak az apró, helyi érdekek közé; bölcsek, ha a bölcsesség hat, bolondok, mikor a hóborttól várnak effektust. Mert a hóbort sem megvetendő eszköz némelykor. Gyulai Pál ellen elég volt kitalálni Kolozsvárott: „Gyulai nem kell követnek; elvesztette Solferinónál az ütközetet.”

Gróf Hunyadi Lászlót azzal igyekeztek diadalra segíteni:

– Íme, atyafiak, ez az a Hunyadi László, akit a németek lefejeztek Budán, a Szent György téren.

Kármán Lajos hosszú időkön át állandó kerületét úgy tántorították el, hogy ráijesztettek a választókra: „Ha még egyszer megválasztják kendtek, meglesznek a szolgálati évei, penziót fizetnek neki kendtek.”

Egy ügyes fogás többet ér tíz beszédnél. Azaz hogy a beszéd egy idő óta már éppen semmit sem ér. Talán ebben a véleményben volt Emich is, amikor egyszerűen így szólt leendő választóihoz:

– Én Emőkei Emich vagyok. A többit majd elmondja tisztelt barátom, Országh Sándor.

Tömérdek mulatságos és igen sok kellemetlen esemény közt (értem az utóbbi alatt a választók bevert fejeit), bontakozik ki végre a Ház a közvélemény káoszából. Nagy meglepetések a pártarányokra nézve Magyarországon, úgy látszik, lehetetlenek.

Ugyanaz a szituáció nálunk a választás, mint mikor Tisza Kálmán (beszédje közben) friss pápaszemet vált.{2}

Más pápaszem – de csak épp az a helyzet és kilátás. Új parlament, azaz új fejelés, de majdnem csak az, ami a régi volt. Felső-Magyarországról, Erdélyből s a nemzetiségi vidékekről bejön a mamelukok zöme, az Alföld küldi a függetlenségi pártot. A Dunántúl termeli az antiszemitákat. (A habarékoknak nincs helyrajzi fekvésök – de nekik meg pénzök van.)

Erdély viszi ilyenkor a legérdekesebb szerepet, a szegény jó Erdély, melyet azzal csúfolnak három évig: „Erdélynek legbecsesebb az országútja, mely Magyarországra vezet.” Igaz is, hogy ide járnak szerencsét csinálni az erdélyiek. De a választásokon megfordul a kocka! Földönfutó, magyarországi jelöltek hajtják le fejüket a bizalom vánkosaira, vagy legalább megkísértik lehajtani. A „hivatalos kerületek” is ott, a kies hazában fekszenek.

Mesterségük szerint felosztva, legtöbb jut be a Házba azokból, akik semmi mesterséget sem tanultak. Azután a prókátorok következnek, ezekből mindég van vagy negyven, az újságírókból körülbelül húsz szokott bejutni, a papokból huszonöt, a mágnásokból negyven-ötven, a legnagyobb rész még mindig a dzsentri.

Egyes meglepő bukások majd mindig történnek, de ezeken mindig segít a kormány; egyes meglepő skandalumok is mindig esnek – de ezeket fel sem veszik az igazoló bizottságok.

Róth Pál azzal tette magát híressé, hogy mandátum helyett tévedésből egy háromezer forintos kontót nyújtott be a Ház elé.

Az egész ország kacagott ezen, de azért Róth Pált mégis igazolták. Majd a szentendrei botrányos lélekvásárlás került sorra. Az egész ország dühösködött azon, de azért Krausz Lajost is igazolták.

De ha mindezért szidják és becsmérlőleg hasonlítgatják össze képviselőházunkat az idegen parlamentekkel, mindég eszembe jutnak az itt járt singhaliak, akik így szóltak: – A bécsi nőknél szebbek a pestiek, de hiába, még ezek sem olyanok, mint a mi singhali menyecskéink.

A Ház amilyen, olyan, a mienk. Elég jó az nekünk, mert hisz a mi ízlésünk.

{1} Engedjék meg, hogy én is azt tegyem, amit némely szónokok, akik előre elkészített beszédeikbe (melyeket aztán használat végett a gyorsíróknak adnak át), előre bejegyzik a „helyeseket”, „tetszést” és „zajt”.

{2} Ugyanis a miniszterelnök mindig két pápaszemet hord magával, s hol az egyiket, hol a másikat teszi orrára. Egyszer otthon felejtette az egyiket („Mosásban van” – mondták tréfásan a gúnyolódók), s az egész ülés alatt nem voltak gondolatai, zavartan, kényelmetlenül mozgott székén.