Mikszáth Kálmán

Írói

arcképek

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Arany János

Baksay Sándor

Beöthy Zsolt

II. Beöthy Zsolt

Bródy Sándor

Csiky Gergely

Fáy András

A jó öreg Frankenburg

Gaál József

Győry Vilmos

Gyulai Pál

Iványi Ödön

Jókai Mór

Jósika Miklós

Justh Zsigmond

Nagy Ignác

Nagy Miklós

Papp Dániel

Pálfy Albert

Petőfi Sándor

Pulszky Ferenc

Szana Tamás

Szigligeti Ede

Thaly Kálmán

Tolnai Lajos

Tóth Ede

Tóth Kálmán

Vadnai Károly

Vahot Imre bácsi

Vas Gereben

Verseghy Ferenc

Impresszum

Arany János

I. ARANY JÁNOS MEGHALT

A nemzet legnagyobb költője halva fekszik. Konduljanak meg a gyászharangok mindenfelé!… Építsétek fel ácsok a ravatalokat minden házban. Mert minden házban halott van.

Erdők zúgása zokogó legyen, folyamok áradjanak könnyeinktől. Hullajtok le sebesen sárguló falevelek, legyetek puha vánkosai odalenn. Állj meg idő, kivel mégysz tovább? Csipkebokrok piros bogyóit taposd el. Legyen az egész ország szürke és fekete. Gyülekezzetek felhők mindenünnen, itt van a nagy gyász, ide boruljatok fölénk, halotti pompának.

Meghalt Arany! Együtt haldokolt a természettel, melyet annyira szeretett, s mely őt kísérni fogja. Meghalt ma vasárnapon, mikor éppen délre harangoztak. Ez a pihenőnap, s ezt választotta ki, hogy elmenjen örökre megpihenni.

Micsoda két vasárnap ez így egymás után! Mikor letépdeltük, ma egy hete virágainkat, tudtuk-e, hihettük-e, hogy meg kell hagyni az egyik felét, a másiknak a koporsójára?

Vagy csakugyan érezni, óhajtani tud az a szobor, s visszakívánta őt innen, őt, „lelke barátját”, s azt mondta neki: látod, én már itt állok egészségesen; gyere te is. Szorít ez a sok borostyán magamat, most is meg akarnám osztani veled. Jó itt nagyon. Nem fáj semmi.

S nem kell már semmi.

A nagy megfogadta szavát a nagynak. A holt költő, aki már elvitte mindenkijét, de itt hagyta mindenét, eljött az élő költőért, s az vele ment. Mikor borogatást akartak tenni ápolói a kezére délben, nyugodtan mondta: Nem kell már semmi.

És igazán nem kell már neki sem semmi. Ott fekszik hidegen, mozdulatlanul, ami törékeny sár volt belőle, ami arany volt, az megmaradt; nagy lelke műveiben, nemes egyszerűsége emlékében, kristálytiszta jelleme örök példának.

Mint ember sokban hasonlított Deák Ferenchez. – Mintha egy ércből lennének öntve: Deák az egyik, Arany az érem másik felén. Az volt az egyik az irodalomban, ami a másik a politikában.

A legnemesebb polgári erények mintaképe egyszersmind; a „két utolsó római”. „Félistenek” voltak – de megmaradtak egész embereknek is.

S éppen azért nagy a mi veszteségünk, mivel az embert kell siratnunk – hiszen a költő ezer évig fog élni –, de e tündöklő alak, ki már szobor volt, míg élt, itt a törpék, a haszonlesők, irigyek, elvtagadók és szolgalelkűek között, kidőlt innen, s nincsen hová tekinteni többé… nincs hová… meglátni embervoltunk méltóságát.

A nemzeti kripta ajtói újra csikorognak… Nem érnek rá megrozsdásodni sohasem. Óh jaj idő, mért szülted őket, a nagyokat, oly sűrűn egykor, ha megtagadod folytatásaikat, s ha olyan sűrűn ismét leszeded? Játékot űztél ezzel az országgal…

De vége van! A címerpajzsot már-már föl lehet fordítani. Még tán egy üres hely… s aztán jöhet a rozsda a kriptakilincsre, magyarok szíveire.

Nem lesz már nekünk kit siratni, s nem lesz már miért a szívnek fájni ezután. Megmérhetetlen nagy üresség, mit e koporsó úgy megszaporít, mivé teszi ezt a mi otthonunkat!

Egy ház, melyből hurcolkodnak, kietlen, lakálytalan, hát még egy ország?

Lengesd, szél, a fekete lobogókat és süvíts! Halotti fáklyák, táncoltassátok rémes fényeteket! Legyen ez a nap a legszomorúbb. Fagyjon meg minden öröm, minden mosoly. De te hazai föld, amelybe tesszük, légy a szívétől sokkal melegebb.

Érezze az egész természet, hogy Arany meghalt. Erdők támadjanak szomorú bodzából. Borókabokrok szőjék be a hegyeket. Feketén nyíljanak a kerti virágok.

Vagy minden csak a régiben lesz ezután is? A koporsójára rakott borostyánlevelek helyett újak nőnek, az élő fáklyák kialusznak, a gyászlobogókat leveszik, s amint időközben kihajtanak, azután is egyre hullatja majd leveleit az idő vén fája…

Hullathatja már. Egy egész koronája le van törve.

(1882)

II. ARANY A RAVATALON

Mesékben olvasható: hogy a vándor megy, mendegél s egyszer csak megérkezik egy fekete városba, ahol gyászposztóval van minden bevonva. Csendes a város, mintha ki volna halva, léptei visszhangot keltve kísértetiesen kopognak a kövezeten…

A vándor rendesen megkérdi a mesékben: mi az oka, hogy a város gyászba van borítva?

Az az oka, mert az öreg királyt elnyelte egy hétfejű sárkány.

Ide is gyászra jön, aki megérkezik; de egy kicsit megfordítva van a sorja.

Itt a fekete várost is elnyelte egy hétfejű sárkány: az apátia.

Hát ez a magyar főváros? Hát látszik ezen, hogy a nemzet legnagyobb alakja a ravatalon fekszik?

Alig mutatja egy-két külsőség. Még a középületeken sincs mindenütt gyászjelvény. Ez volna a nemzetnek szíve?

Ejh, lehetetlen, hogy ilyen szíve legyen!

Nem a hatóságot értjük itt. A hatóság megtette a kötelességét, pedig eddig mindig ez cammogott nehézkesen a polgárok mögött. A király sietett kifejezni részvétét a családnak. Az Aranyszobor terve is megindult. De hol vannak a polgárok?

Messze kelettől nyugotig – hol csak magyarok laknak, már átnyilallott a szomorú hír a szíveken.

S ha vándorok eljönnek ide messziről, hogy föld anyjához elkísérjék a halottat – nem látják meg a fekete várost sehol sem.

Kérdezni fogják: hova lett az a város? Azoknak ugyan mit feleljünk?

Képzeljétek magatok elé Párizst – amikor Hugo Viktor halva fekszik.

Hiszen ti csak igénytelen polgárok vagytok – fogtok mentegetőzni –, szegény kereskedők, kik az arany után szaladtok, és rá nem értek Aranyt siratni. Vagy pedig következőképp szóltok: „a gyász szíveinkben van, lobogóra nem telik”.

Igen, de hát a gazdagok, akiknek a dekorumra, külső tisztelet kifejezésére is tekinteni kell, s áldozni mindenütt, elöljárni mindenben?

Éreznie, látnia kell, és sehol sem szabad megszabadulnia senkinek, aki utcáinkon jár, attól a tudattól, hogy milyen fájdalom van a szíveinkben, s hogy miképp becsüli meg ez az ország a nagy embereit.

Gyászlobogókat kell kitűzni a magánházakra is, mindenüvé, ahova lehet; fekete posztóval, sötét színekkel kell díszíteni a kirakatokat, mint ahogy akkor volt, mikor Deák Ferenc feküdt halva.

Ne zavarjon az meg senkit, hogy a nemzeti kaszinón sincs fekete zászló, hol pedig a nemzeti főuraink gyászát jelezné, s ahova kitűzik akkor is, ha Kricsi, Flicsi agár- és kártyamesterek halnak meg. Ne zavarjon az meg senkit; a nemzeti kaszinó nem ma választja először magát külön a nemzettől.

Egy tenger fekszik köztünk és őköztük. S ez a tenger az ő mulasztásaik. Nem valami nehéz azt elképzelni, hogy ha egy tenger egyszer ki találna csordulni…

De ne tegyünk most szemrehányást senkinek. Lehetetlen, hogy legyen valaki, aki Aranyt ne gyászolná – ha van benne egy csöpp magyarság. A mulasztások nem szándékosak. Holnap kint lesznek a zászlók minden házon, s egy év múlva együtt lesz a nagy költő szobra is.

* * *

Általános a közönség közt az aggodalom amiatt, hogy a temetést nagyon korán, már holnapra rendezik, s a vidéki városoknak és a törvényhatóságoknak nem lesz idejük nemcsak küldöttségeket meneszteni útnak, hanem még koszorúkat sem rendelni, a temetés idejéről a legközelebbi vidékeken is csak a hozzájuk holnap reggel érkező lapokból értesülhetvén.

Hihetőleg a család rendelkezéséből történik így, mely talán azt óhajtja, hogy a nagy költő temetése olyan igénytelen, olyan egyszerű legyen, mint aminő az élete volt: semmi zaj, semmi fény, semmi pompa.

De az a pompa mégis kívánatos, nem a halott, de az élők miatt, kiket nagy erényekre buzdíthatnak a nagy erényeknek hozott közhódolat csillogó jelvényei.

(1882)