Árpási Zoltán

Gyula könyv

Kossuth Kiadó

Tartalom

Mi akar ez lenni?

Amennyit épp tudni kell Gyuláról

A gyulaiságról

A város híre

Helytállás I. – Küzdelem

Helytállás II. – Újratelepülés

Helytállás III. – Tűzvész

Helytállás IV. – Árvizek

Helytállás V. – Trianon

Helytállás VI. – A megyeszékhely elvesztése

Türelem I. – Vallási

Türelem II. – Politikai

Nagyságok

Utcanevek

Városi címer

Fesztiválok

A gyulai kolbász

Fák és virágok városa

Egy és más

Séták Gyulán

Első séta

Kossuth tér

Kossuth-szobor

Szentháromság kápolna

Postaépület

Kapus-híd

Élővízcsatorna

Bodoky kávéműhely

Milleniumi világóra

Hétvezér utca

Harruckern tér

Belvárosi plébániatemplom

Városi könyvtár

Szent Flórián-ház

Vízügyi Igazgatóság székháza

Régi gőz- és kádfürdő épülete

Pálffy-emléktábla

Második séta

Petőfi–Erkel Ferenc tér

Városháza

A megyei levéltár épülete

Református templom

Petőfi-szobor

Katolikus általános iskola

Erkel-szobor

Százéves cukrászda

Ladics-ház

Harmadik séta

A Karácsonyi és az Erkel Gimnázium

Béke sugárút

Németvárosi templom

Erkel Ferenc emlékház

Göndöcs-kert

Erkel Művelődési Ház

Kohán Képtár

Hősi emlékmű

Ferences romkert

Törvényszéki palota

Stéberl-villa

Negyedik séta

Csigakert

Erzsébet királyné szobra

Görögkeleti templom

Művészsétány

Iskolaépület

Kishíd

Dürer Terem

1848–49-es Honvédtiszti Emlékhely

Kastély

Vár

Várszínház

Várfürdő

Erkel-fa

Amit még érdemes megnézni

Almásy-kastély

Alumíniumszobrok

Bárdos-híd

Kálvária

Marosán-ház

Piac

Szanazug

Törökzugi romkert

Közvágóhíd

Városerdő

Ha elhagynák a várost

Békéscsaba

Doboz

Szabadkígyós

Vésztő

Gyomaendrőd

Szarvas

Arad

Ami elmúlt…

Abdula

Békésmegyei Kaszinó

Bordélyházak

Csordás

Erkel-színkör

Gyuri bácsi vendéglője

Kávéházak, kocsmák, fogadók

Kék macska

Kisvasút

Konflisok

Kporsós fürdő

Korcsolyapavilon

A költő lakása(i)

Laktanyák

Lenin-gödör

Malmok

Süvegcukor boltmúzeum

Száműzött szobrok

Tűsgát

Üzemek

Vásárok

Vizek

Bennfentesképző

Utazás Gyulára

Helyi közlekedés

Könyvek

Régiség, festmény

Színház

Mozi

Vásárlás

Autósoknak

Kerékpárosoknak

Fürdés

Szállás

Gyula vagy Békéscsaba

Egészségügyi ellátás

Alapkönyvek Gyuláról

Tájékozódás

Városrészek

Városon kívüli területek

Helyek, jó helyek

Szállodák éttermei

Éttermek, vendéglők

Hamburger bár, pizzériák

Kávéházak, cukrászdák

Éttermek Békéscsabán

Ha nyakukba veszik a várost

Ki kicsoda a könyvben?

Irodalom

Mi akar ez lenni?

Okkal kérdezheti az olvasó: mi akar ez lenni? Útikönyv vagy valami más? Ez is, az is – útikalauz, meg valami más is. Egy könyv, amely megpróbálja megmutatni mindazt, ami egy város múltjában és jelenében előforduló események, évszámok, nevek, épületek és emléktáblák mögött meghúzódik. Egy sok tekintetben szubjektív írás, amely kísérletet tesz arra, hogy a város lelkét is az olvasó elé tárja, s megértesse, Gyula mitől más, mint a többi város, és a gyulaiak mitől gyulaiak. Ezért lett a címe: Gyula-könyv.

Az előzőekből következik, hogy a kötet nem kifejezetten a helyieknek készült, bár közülük is bizonyára sokan találnak benne számukra eddig ismeretlen történeteket és szokatlan megközelítéseket. Különösen a múltban kevéssé járatosak forgathatják haszonnal.

Egy családi összejövetel adta az ötletet a könyvhöz. A meghívottak többsége Budapestről és az ország más részeiből érkezett. Nem tudták mivel és hogyan célszerű Gyulára utazni, milyen a vasúti és a közúti közlekedés, s ha idetaláltak, a családi esemény utáni fél–egy napot hogyan tölthetnék el hasznosan? Mit nézzenek meg, hova érdemes beülni egy kávéra, egy jó ebédre vagy vacsorára, mi a helyi különlegesség?

Így született az elhatározás olyan kötet megírására, amely megkísérli hozzásegíteni a városba érkezőket ahhoz, hogy viszonylag rövid időn belül bennfentesek legyenek, és otthon érezzék magukat Gyulán. A könyv a hagyományos útikalauzok szűkszavú városismertetőjénél többet próbál adni. Így a kiadványban nem az épületek, az emléktáblák, a múzeumi termek berendezése és tárgyai az elsődleges fontosságúak (azokat a helyi ismertetőkből elolvashatják), hanem ami mögöttük van, amiről ezek mesélnek. Hátha sikerül egy kicsit gyulaivá avatni, a város rabjává tenni az ideérkezőket, hogy hazatérve elmondhassák, néhány napi itt-tartózkodásért is érdemes megtenni pár száz kilométert, eljönni a ,,világ végére”.

A könyv nem titkolt szándéka, hogy alapvetően kedvező színben tüntesse fel a várost, de ahol indokolt, egyes döntések viharos előzményeit, és a szeplőket sem hallgatja el.

A szerző újságíró, nem is akar más lenni, helyenként kategorikusan fogalmaz, másutt talán lényegtelen dolgokról fecseg, s kedvenc témáinál a bőbeszédűsége is tetten érhető. Kérem, nézzék el neki!

A kötet megírásához az indíttatást – amint az előzőekben szó volt róla – egy családi esemény adta, a mintát pedig Török András kiváló Nagy Budapest Könyve, amelyért a szerzőnek ismeretlenül is hálás vagyok.

Kérem, olvassák, használják ezt a kötetet, s rajta keresztül kedveljék meg Gyula városát! Különben felesleges volt megírni, és papírt pazarolni rá. Ha tetszik a kötet, vagy lapozgatása közben hiányérzetük támad, netalán hibát, elírást találnak benne, kérem írják meg levélben, e-mailben vagy csörögjenek rám telefonon. Segítenek vele: elismerő soraikkal biztatást adnak, hogy érdemes volt, kritikai megjegyzéseiket, javaslataikat pedig kiegészítésnek veszem. Elérhetőségemet a könyv végén megtalálják.

Árpási Zoltán

NAGYSÁGOK

Egy város lelkére hatással vannak azok, akik ott születtek, ott éltek vagy egyszerűen csak megfordultak. Gyulára és a gyulaiakra sokan és nagy hatással voltak. Mindenekelőtt a végvári harcosok, Kerecsényi László várkapitánnyal az élen, aztán a várost építő Harruckern család, majd a kastélyban őket követő Wenckheimek, akiknek – különösen az Ókígyósra kerülő Wenckheim Krisztinának, ,,Gyula földi patrónájának” – sokat köszönhet a város, például a gimnáziumot és az Árvaházat, de a kórház ágyalapítványát is jelentős összeggel támogatta.

Aztán említsük meg azokat, akik itt születtek: Erkel Ferenc, a Himnusz zeneszerzője és a magyar nemzeti opera megteremtője, Pálffy Albert író, újságíró, Georghe Pomuţ (Pomutz György) az 1848–1849-es magyar szabadságharc román nemzetiségű századosa, amerikai tábornok, az USA szentpétervári főkonzulja, akinek része volt Alaszka Oroszországtól való megvételében, Karácsonyi János címzetes püspök, egyházi történetíró, Dobos István pilóta, a magyar aviatika nagy alakja (akiről legtöbben csak annyit tudnak, hogy repülőgépén ő vitte Moszkvába Leninhez Szamuely Tibort), Székely Aladár, a realista portréfotó első jelentős magyar mestere, aki a legjobb felvételeket készítette Adyról, Bródy Imre, a kriptontöltésű izzólámpa feltalálója, Kohán György festőművész, Bay Zoltán, aki az általa kifejlesztett holdradarral letapogatta a holdat, s akinek nevéhez fűződik a fényre alapozott méter-definíció, végül Széchy Tamás minden idők legeredményesebb úszóedzője (tanítványai az olimpiákon nyolc arany-, négy ezüst- és három bronzérmet szereztek, világbajnokságokról pedig 12 arany-, három ezüst- és hét bronzérmet hoztak haza), hogy csak a legismertebbeket említsük.

Itt élt vagy rövidebb-hosszabb időre megfordult a városban Károly Róbert király, Szerémi György történetíró, Szegedi Kis István költő, reformátor, Albrecht Dürer apja, aki a ma már Gyulához tartozó középkori Ajtóson született, Ferenc József császár és Erzsébet királyné, Huszár Mátyás, aki elsőként térképezte fel a Dunát, a Marost, a Tiszát és a Körösöket, Széchenyi István, Vásárhelyi Pál, a Tisza szabályozásának mérnöke, Petőfi Sándor, Pfiffner Paulina, aki női ruhában végigharcolta az 1848–1849-es szabadságharcot (itt is temették el), Táncsics Mihály, aki Gyulaváriban talált menedéket a szabadságharc után, Munkácsy Mihály, akinek innen indult művészi pályája, Ybl Miklós, a 19. század egyik legnagyobb építésze, Wenckheim Béla miniszterelnök, Gallacz János, aki Magyarország legértékesebb vízgazdálkodási monográfiáját állította össze még 1896-ban, Kallós Ede szobrászművész, Bródy Sándor író, Egon Erwin Kisch cseh újságíró, ,,a száguldó riporter”, Apor Vilmos püspök, Ady Endre, Juhász Gyula, Bartók Béla, József Attila, Móricz Zsigmond, Szabó Pál, Sinka István, Illyés Gyula, Simonyi Imre, valamint a 19. és a 20. század számos nagy színésze. A sor természetesen nem teljes.

Végignézve a neveken, az embernek olyan érzése támad, mintha Gyula közelebb lett volna Pesthez, később Budapesthez abban az időben, amikor még lovas kocsival közlekedtek, s nem vonattal vagy autóval, mint manapság. Igaz, a történelmi Magyarország közepe is a közelben volt, Szarvason.

Kihagytam az aradi tizenhármak itt lefegyverzett tíz tábornokát, valamint Damjanich János feleségét, Csernovics Emíliát, Jókait, Laborfalvy Rózát és Schodelné operaénekest. Kihagytam őket, mert róluk külön kell szólni. (Az aradi vértanúkról bővebben: Negyedik séta – 1848–49-es Honvédtiszti Emlékhely)

Jókai a világosi fegyverletétel után Rákóczy Jánossal, Kossuth titkárával Gyulára menekült. Erkel Rudolf vármegyei főorvosnak, a zeneszerző testvérének a házában várta felesége, Laborfalvy Róza Schodelnéval együtt. Az író és társa egy éjszakát töltöttek a Kossuth Lajos utca 30. szám alatti épületben, majd másnap átmaszkírozva menekültek tovább a Bükk rengetegébe. Jókai ennek történetét Egy napom Gyulán címmel megírta. Az ember beleborzong, ha arra gondol, hogy három, legfeljebb négy kézfogásnyira (lásd a bevezető sorokat) itt van előttünk Jókai, Laborfalvy Róza, Schodelné, Rákóczy János, és tőlük pár száz méterre Damjanichné, aki remények és kétségek között őrlődve, a Wenckheim-kastélyban várja a vég beteljesülését. Bő egy hét múlva ugyanezen a négyzetkilométeren felsorakozik a magyar szabadságharc szinte teljes tisztikara, tíz olyan tábornokkal, akiket alig valamivel később Aradon kivégeznek, és ezzel örökre bevonulnak a nemzet emlékezetébe.

A GYULAI KOLBÁSZ

Ejtsünk most pár szót a város egyik fő nevezetességéről, a gyulai kolbászról. Annál is inkább, mert nagyon kevés olyan élelmiszerünk van, amire azt mondhatjuk, hogy ilyen-olyan módosításokkal ugyan, de száz éve gyártják, s a márka tovább él.

A gyulai kolbásszal kapcsolatban két nevet feltétlenül meg kell említenünk (bár többen rászolgáltak a hírnévre): if j. Balog Józsefét és Stéberl Andrásét. Kolbász már előttük is készült Gyulán: a család legjobb böllér tagja a kolbászhúshoz hozzáadott egy marék paprikát, nagyjából megbecsülte mennyi legyen a só, meg az egyéb fűszer, aztán ebből lett a kolbász, minden évben más fűszerezésű. Ez nem jelentett feltétlenül rosszat, mert volt úgy, hogy jobban sikerült, mint az előző évi. Miután azonban mindig más íze volt, nem lehetett kereskedelmi forgalomba hozni. Ifj. Balog nagy érdeme, hogy rájött arra, csak állandó minőségű és ízű kolbásszal lehet a piacon megjelenni. Ezért komolyan véve a kolbászgyártást, állandó recepttel kezdett dolgozni. A gyulai kolbász – akkor még Balog-kolbász néven – csakhamar fogalommá vált, s az 1910-es brüsszeli világkiállításon nyert aranyérem révén elindult a hírnév útján. Budapesten és az ország más részein is keresett lett a gyulai kolbász, sőt Bécsbe, Fiumébe, Európa más városaiba és Amerikába is szállítottak belőle. (Ifj. Balog József 1912-ben az üzem vezetését átadta Ilona lányának és vejének, Szabó Józsefnek.)

Stéberl András ezt azzal ,,fejelte meg”, hogy az 1935-ös brüsszeli világkiállításról hozott haza aranyat, és nagyüzemi méretekben kezdett páros kolbászt gyártani. Sőt, megszervezte az értékesítést is, így a ,,gyulai” nemcsak Budapesten és a nagyvárosokban lett keresett, hanem külföldön is.

Rengetegen firtatták a gyulai kolbász sikerének titkát. Sokáig tartotta magát a nézet, hogy a receptet, amit hétpecsétes titok őriz, igazából csak az ismeri, aki a fűszereket az apróra darabolt, később ledarált kolbászhúshoz adagolja. Stéberl úr, még inkább ifj. Balog úr óta mesterek sokasága fűszerezte a ,,gyulait”, s amit ugye ketten tudnak (pláne ha többen), azt előbb-utóbb mindenki tudja. Így aztán a gyulai kolbász receptje sem titkos. Ha Gyulán bármelyik házba bekopogunk, csaknem mindenütt kapásból fújják. Mert ha disznót manapság már nem is igen vágnak, kolbászt – vékonyat vagy vastagot – még ma is sok házban töltenek. Aztán vagy kisütik, vagy füstre rakják.

Ennek ellenére azt mondom, ne próbálkozzanak gyulait gyártani, mert a recept kevés. Valami kell még hozzá! Csuda tudja mi, talán a helyi szakértelem, talán a gyulai levegő, a füstöléshez használt fa minősége.

Ha mégis belevágnak, akkor – az ifj. Balog József lánya által megőrzött recept szerint – 10 kiló kolbászhúshoz 26 deka sót, 6 deka édes-nemes paprikát, 1 darab piros rózsapaprikát, 2,5 deka törött borsot, 5 deka nagyon apróra vágott fokhagymát és 1 deka konzervsót (salétromsót) tegyenek. Feltéve, ha gyulai páros kolbászra vágynak. Mert a gyulai paprikás szalámi (vastagkolbász) esetében 10 kiló kolbászhúshoz 26 deka sót, 2 deka kissé csípős paprikát, 10 deka édes-nemes paprikát, 4 deka őrölt borsot, 6 deka apróra vágott fokhagymát, 1,5 deka konzervsót és 5 dkg kristálycukrot kell tenni.

Itt most álljunk meg egy kicsit, mert az a tapasztalat, hogy a tájékozatlanok keverik a gyulai kolbászt a csabaival. Különösen a vastagkolbászt, és főleg azóta, hogy Békéscsabán kolbászfesztivált rendeznek. Kolbász – kolbász, mondja a laikus. A kérdés nem ilyen egyszerű, próbáljunk hát rendet tenni az ügyben!

Jó tudni, hogy a csabai kolbász kezdetben házi készítésű volt, a gyulai viszont hentes-, illetve gyári termékként jelent meg. A gyulai vásárokra felhajtott állatok miatt a városban korán kifejlődött a mészáros- és hentesipar, és erőteljes törekvés volt a nagyüzemi gyártásra, amelyet aztán – mint említettük – Stéberl András meg is valósított. Békéscsabán egészen a közelmúltig csak háznál készült a ,,csabai”, de az 1930-as évektől fokozatosan kiépítették a vastagkolbász szervezett értékesítését.

Még egy fontos elem: a két, hírnevet szerzett kolbász között az alapvető különbség, hogy a hagyományos ,,gyulai” páros vékonykolbász, a ,,csabai” viszont egyenes vastagkolbász. Ez persze nem jelenti azt, hogy Gyulán nem gyártanak egyenes vastagkolbászt, s hogy Békéscsabán nem ismerik a vékonykolbászt. Dehogynem, még rivalizálnak is egymással. Meg is tehetik, mert más az ízesítésük. Békéscsabán például nem használnak borsot, köménymagot viszont igen. A ,,csabaiba” tett borstól a helyiek jobb esetben kiugranak az ablakon, rosszabb esetben elzavarják a városból azt, aki tönkre teszi a kolbászukat.

Dedinszky Gyula evangélikus lelkész szerint – aki egész könyvet szentelt a csabai kolbásznak –, házanként más és más recept alapján készül a ,,csabai”. A legtöbbet alkalmazott szerint 10 kiló kolbászhúshoz 20 deka édes, őrölt házi paprikát, 5 deka erős, őrölt házi paprikát, 24 deka asztali sót, 2 deka egész fűszerköményt és 3 deka apróra vágott fokhagymát tesznek. Az erős paprikával azért bánjunk óvatosan, mert nem mindenki kedveli a csípős kolbászt. Békéscsabán szeretik, amihez egy legenda is fűződik. Úgy mondják, hogy a csabai kolbászt egy szegény varga találta ki, akinek 11 gyereke volt. Ebédre egy-egy darab kolbászt adott nekik, amelyet, hogy ne egyenek belőle sokat, alaposan megsózott és megpaprikázott. Ám a gyerekeknek ettől jobban ízlett. Nos, ez a nagyon fűszeres kolbász lett a csabai.

Dedinszky Gyula leírásából tudjuk, hogy a csabai kolbász legalább két mázsás disznó húsából készül, 1/3 rész combból, 1/3 rész lapockából, 1/3 rész hasaalja húsos szalonnából. A ledarált (korábban apróra darabolt), kiterített húsra rákenjük a fokhagymát, utána arányosan ráhintjük a köménymagot, a sót, az édes-nemes és az erős paprikát (lehetőleg tésztaszűrőből). Ezután addig gyúrjuk, amíg a kolbászhús a kézről le nem pereg. Ezt követően legalább egy éjszakát pihentetjük vagy szikkasztjuk (egyes hentesek több napot is), hogy a víz eltávozzon belőle. Utána lehet tölteni. Hagyományosan asztalra erősített húsdarálóra tölcsért szerelnek, arra húzzák a belet, amibe aztán a kolbászhúst töltik. Egy személy eteti és tekeri a darálót, egy másik pedig tölti a kolbászt, ügyelve arra, hogy tömör (kemény) legyen, s tűvel megszurkálja, hogy a felesleges levegő ki tudjon jönni belőle. A vastagkolbászt sertés vastag- vagy végbelébe, illetve marhabélbe (kuláré), ritkán műbélbe töltik.

GYULAI PAPRIKÁS SZALÁMI (VASTAGKOLBÁSZ) KÉSZÍTÉSE

Öreg sertésnek a húsát egy-két napig csonton felakasztva hűlni hagyjuk. Azután a fejét, a csülköt a húsról levágjuk, többi részeket mind kicsontoljuk, az eres részeket eltávolítjuk. A húst összevágjuk kis darabokra, lyukas deszkára kiterítjük, vagy tiszta vesszőkosarakba rakjuk, egy napig így hagyjuk, hogy a víz jól kicsorogjon, aztán a fűszerrel jól összekeverjük, közép nagyságú korongon, vagy ha ringa kés áll rendelkezésünkre bab nagyságura daráljuk vagy összevágjuk, azután teknőbe tesszük, jól összegyúrjuk, vigyázunk, hogy a hús össze ne törjön.

Két napig teknőben hagyjuk, hogy a hús a fűszerrel jól összeérjen, aztán szép bő marhabélbe keményen betöltjük, töltés közben a szalámit masszírozzuk, hogy üreg ne maradjon, jól lekötjük, éppen úgy, mint a téli szalámit, azután füstölő rudakra rakjuk, levegőre tesszük pár órára, hogy füstölés előtt jól leszáradjon. Szellős füstölőbe magasra akasztjuk és nagyon lassan hideg füsttel 2–3 napig füstöljük. A füstölésnél nagyon vigyázunk, hogy a füstölő fel ne melegedjen, mert az egész készítményünket tönkretehetjük. Füstölés után száraz helyre felakasztjuk, 4–6 hét múlva forgalomba hozzuk. Csak hideg, száraz időben tanácsos készíteni. A használandó belet előre 45 cm hosszúra levágjuk, egyik végét bekötjük.

(Szabó József: Valódi gyulai hentesáruk készítésének könyve)

Kohán Képtár

Göndöcs-kert

A Kohán György festőművész hagyatékát bemutató épületet 1888–1889-ben emelték kulturális rendezvények (színielőadások, hangversenyek, táncestélyek, társas lakomák) számára. Az egykori Pavilon a Göndöcs Benedek kezdeményezésére kialakított népkert meghatározó épülete. Ünnepélyes átadása előtt két héttel Blaha Lujza részvételével nyílt meg. A nemzet csalogánya négynapos gyulai tartózkodása alatt, Göndöcs Benedek vendégszeretetét élvezve, négy darabban is fellépett. A Pavilon szoborfülkéjében a plébános büsztje áll. Técsy László alkotását 1933 májusában avatták, s többek között báró Apor Vilmos, akkor mint gyulai apátplébános is megkoszorúzta, e szavak kíséretében: ,,Példádat követjük!” A portrét 1945 után eltávolították, s évtizedekig a múzeum kertjében várta sorsa jobbra fordulását. Csak a rendszerváltás idején került vissza eredeti helyére.

A köznyelvben Dübögőnek nevezett épületben a Kossuth- és kétszeres Munkácsy-díjas Kohán György képeit láthatjuk; a kiállítást a gazdag hagyatékból 4–5 évenként megújítják. Kohán teljes életművét – 691 festményét és 2215 grafikáját – a városra hagyta. Kohán egyedi jelenség a magyar képzőművészetben. Munkássága a mexikói monumentalistákhoz – Siqueiros, Rivera, Orozco – mérhetők. (Jellemző, ha beütjük a Google-ba a mexikói monumentalisták szavakat, többnyire Kohánnal összefüggésben jönnek elő.) Az első, ami a képtárban szembetűnik, a képek hatalmas mérete. A másik – Kohán korai időszakát nem számítva – a komor színek és a nyomasztó témaválasztás. Utóbbi kettő talán magyarázat arra is, miért mellőzték a mestert 1945 után: téma- és színválasztása nem illett a szocializmus hurráoptimista világához. Már súlyos beteg volt – tüdőrák vitte el – amikor életmű-kiállítást rendeztek képeiből a Magyar Nemzeti Galériában. A Kossuth-díjat is már csak a betegágyánál tudta átvenni.

Kohán ma nincs divatban. Bár képeit szinte valamennyi galéria keresi, egyelőre áron alul kínálják. Ennek valószínű oka, hogy kevés festménye forog a piacon. Kohán – némi túlzással – magának festett. Monumentális és – különösen élete vége felé készített – nyomasztó hangulatú képei után nem kapkodnak. Nem kétséges azonban, eljön az idő, amikor méltó helyre kerül a magyar képzőművészet történetében.

Kohán György a Nagyváradi úti görögkeleti temetőben nyugszik, a bejárattal szembeni harangláb alatt. Síremléke nincs, sírját a család gondozza. A képtár előtt áll Péter Zsuzsa nem túl karakteres szobra.