Árpási Zoltán

Költő,
az innenső parton

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Az életem arra ment el, hogy kimondjam az igazat

A feljelentett értelem

Ötvenhat igazsága

Az írók lázadásáról

Simonyi találkozása ügyészével

Egy botrányos riport története

A magyar labdarúgásról

Rekviem egy cukrászdáért

Egy Simonyi-kézirat nyomában

Előszó

Költő, az innenső parton – üzenetnek szánom a kötet címét. Simonyi Imre, a költő ott, mi itt. Ahogy egyik interjújában fogalmazott: a lét folyó, amelynek egyik oldalán áll ő, Máraival, Sinkával, Tímár Józseffel, Németh Lászlóval, Bartókkal, Krúdy Gyulával, Dayka Margittal, Kiss Manyival, Göröcs Titivel, a békéscsabai labdarúgó Pásztor Józseffel és számos Naggyal, Kissel, valamint számtalan Szabóval meg Kováccsal. A másik oldalon a több milliárd földlakó. Az innenső parti néhány tucat, száz vagy ezer ember kisebbség a túlparti milliárdokkal szemben. Ámde szerinte ennek a túlpartiak létszámához mért elenyésző kisebbségnek (az innenső partiaknak) megkülönböztető sajátossága a többlet. Amit a túlpartiak képtelenek elviselni. Simonyi ebből az elviselhetetlenségből kapott eleget Gyulán, mert többletét kevesen tudták elviselni, azok zöme is csak ideig-óráig.

Közel egy évtizedig magam is a befogadottjai közé tartoztam, úgy is mondhatnám, akkoriban innenső parti. Annak ellenére, hogy a megyei pártlap főszerkesztője voltam, ami köztudottan rossz ajánlólevélnek számított a költőnél. Mégis tiszteltük a másik gondolkodását, és – ahogy egy helyen nyilatkozta – „egymást soha nem szerkesztettük ki”. Simonyinak szüksége volt rám, s nekem szükségem volt őrá. Neki, a megyei nyilvánosságból 1956 után párthatározattal kitiltott költőnek a helyi megjelenés, nekem pedig a szemlélete miatt, ami hozzásegített a toleránsabb gondolkodáshoz, Márai megismeréséhez és Németh László egyes munkáinak felfedezéséhez. Kapcsolatunk termékenynek bizonyult, tanú rá ez a kötet.

Találkozásaink, beszélgetéseink terméke a nyilvánosság számára mindeddig egy személyes emlékezés, egy lejegyzett beszélgetés (a költő és ügyésze között), a megyei lapban megjelent interjú és egy Simonyi-esszé. Magamnak néhány, barna bolti papírzacskóra írt üzenet és egy húsz évig feldolgozatlanul heverő, félbe maradt interjú szövege.

Ha az innenső és a túlpart kérdésére választ akarunk keresni, a teljességében máig ismeretlen életmű mellett talán nem kerülhetők meg az itt közölt dokumentumok. Sem a húsz éve készített interjú, sem a széles körben eddig kevéssé ismert Simonyi-írások, -nyilatkozatok, -történetek.

A szövegekből kitűnik, hogy az innenső partisághoz tartozás nem feltétlenül tehetség kérdése – bár az is –, hanem döntően műveltség (alkalmasint szakmai műveltség) és magatartás, ma úgy mondanánk: polgári magatartás dolga.

Mi, túlpartiak, akik elfogadjuk Simonyi Imrét, a méltatlanul elfeledett József Attila-díjas költőt, akik kíváncsiak vagyunk gondolataira, akik képesek vagyunk észrevenni és kedvelni az arisztokratikus máz mögött a zsenit, valójában az innenső part felé hajózunk. Talán e szerény köteten is múlik, hányan szemléljük a folyón imbolygó hajóról a partot (az innensőt), ahol a Mester vár ránk.

Árpási Zoltán

Az életem arra ment el, hogy kimondjam az igazat

Beszélgetések Simonyi Imrével (1987)

Ennek az interjúsorozatnak különös és hosszú a története. A rendszerváltás előtt három évvel, 1987 januárjában kötetlen beszélgetésre ültem le Simonyi Imrével. Abban a reményben, hogy többszöri találkozásunk anyagából idővel a pályaképet is összefoglaló interjúkötet állhat össze. Tudni kell, hogy a Mestert életútinterjúra soha nem lehetett rávenni, interjúra is ritkán, ha pillanatnyi érdeke épp megkívánta. Ezért örültem annak, hogy ha nehezen és szigorú feltételekkel is, de vállalta a beszélgetést.

A szigorú feltételek egyike abból állt, hogy a magnetofon nem lehet látható helyen, mert zavarja. A másik feltétel: kötetlenül beszél mindenről, amiről kérdezem, vagy amiről neki van kedve beszélni. Ebből szerkesztettem volna össze a nagy interjút. Azért a feltételes mód, mert a beszélgetések sora néhány találkozás után megszakadt.

Kapcsolatunk elhidegült, később ugyan újra közel kerültünk egymáshoz, de csak átmenetileg, 1989 után pedig már csak ritkán találkoztunk, és nyomós okkal. Az egykori kötetlen beszélgetések, a Simonyi-stúdiumok sora is befejeződött. Már nem volt mire építkezni. A folytatás közöttünk többet nem került szóba. A Mester alighanem túllépett a történeten, én pedig attól tartottam – okkal –, hogy az addigi beszélgetéseink kazettáit is visszakéri, mint tette később egyik újságíró kollégámmal.

Az interjú szövege részben még hangszalagon, részben magnetofonról levett kézirat formájában húsz évig hevert az íróasztalom fiókjában. A két évtized alatt többször nekiveselkedtem a szöveg feldolgozásának, és ugyanannyiszor abbahagytam a munkát.

Csak 2006 őszén jutottam el oda, hogy szembenézzek a valósággal: feldolgozom az interjút vagy örökre a feledés homálya borítja be. Végül az előbbi mellett döntöttem, mert úgy gondoltam és gondolom ma is, hogy a torzóban maradt beszélgetés árnyalhatja vagy kiegészítheti az eddig ismert Simonyi-képet.

A munkát nehezítette, hogy Simonyi legtöbbször fejből, emlékezetből idézett, általában pontatlanul. Ezek ellenőrzésére általában nem volt mód, mivel csak 1990 után jelentek meg, illetve váltak hozzáférhetővé a rajongott Márai művei, adták ki Szabó Dezső írásait, s mindössze pár éve olvashatjuk Simonyi levelezését Máraival. Így az idézetek megkeresése, ellenőrzése sem volt egyszerű feladat, bár az elszaladt húsz év az imént említett okok miatt segítségemre volt. A jegyzetekből kiderül, hogy ezek többségét sikerült megtalálni és „beazonosítani”.

Tisztában vagyok azzal, hogy interjút nem szokás lábjegyzetekkel ellátni, ezúttal mégis kénytelen voltam megtenni. Részben a fenti okok miatt, részben pedig azért, mert közben felnőtt egy korosztály, amelyik számára bizonyos kifejezések, nevek és történések ismeretlenek lehetnek, miután nem találkoztak velük az egyre szűkülő középiskolai tananyagban.

Az itt közölt interjú szerkesztett. Mivel Simonyi Imre találkozásaink során meglehetősen gyakran csapongott, ezért – a jobb olvashatóság és a gördülékenység érdekében – az elhangzott szöveget időrendi vagy logikai rendbe szedve, négy beszélgetésbe sűrítve közlöm. Eközben természetesen nem változtattam a magnetofonszalagon máig őrzött szöveg tartalmán.

Végül: az olvasó számára bizonyára feltűnik az interjú tegező stílusa. Mint újságíró, mindig idegenkedtem a bizalmaskodó, az interjúalany és az olvasó közé tolakodó kérdezőtől. Ezért a beszélgetés jelentős részét áttettem magázó stílusba, de ettől a szöveg helyenként nehézkessé vált. Emiatt visszaállítottam az eredeti állapotot, amiért az olvasó szíves megértését kérem.

MÁRAI VONZÁSÁBAN

– Hadd kérjem, hogy ezúttal Márairól beszélgessünk! A kapcsolatotokról, amiről korábbi találkozásainkon többször említést tettél. A mi nemzedékünk az ismert okok miatt nem sokat tud róla, a fiatalabbak még kevesebbet. Köszönöm a két könyvet, nagy szellemi élményt nyújtanak.

– Ha végeztél velük, hozd el, az egyikre máris szükségem lenne.

– A szegények iskoláját holnap hozom.

– El tudtad olvasni?

– A szegények iskoláját igen, az Egy polgár vallomásait még nem.

– Lehet, hogy neked szokatlan a könyv és nem azt mondja, amit nekem, de A szegények iskoláját olvasva fetrengtem a röhögéstől. Az több mint paródiája, vagy nem is tudom megmondani, mije a szegénységnek. A cifra az egészben, hogy egy minden, csak nem szegény embernek, Márainak van képe ironizálni a szegénység fölött. Miközben pontosan tudja, hogy mi az. Nagyon tudja.

Kérlek szépen, a múltkor cifrán megjártam. Lehet, hogy említettem, lehet, hogy nem, a Kis Ottó nevű fiatal költő{1} nálam járt. Nagyon tehetséges, de egy kicsit most visszaesett. Gyengécske dolgokat csinál, nem is meri kiadni a kezéből. Két éve odaadtam neki A szegények iskoláját. Amikor visszahozta, nem szólt egy szót sem. Vártam, még mindig nem szólt.

– Végül mit mondott? Csak kibökött valamit.

– Semmit. Aztán kis idő után rám nézett és halkan megszólalt. Egy kicsit félszeg a gyerek. „Imre bácsi! Egyrészt a közepén már halálra untam magam, és egy szót nem értettem belőle. Ha nem restelltem volna, abbahagyom.” Majd a következő mondat jött ki a száján: „Mi az Isten f…a ez a szegénység? Már Móriczot is azért unom, mert mindig erről ír.” Láttam, hogy a gyerek nem viccel. Tehát egy 24 éves, mai fiatalember, aki életében mindig megkapta a reggelijét, ebédjét, vacsoráját jó szüleitől, sem mint társadalmi kategóriát, sem mint társadalmi helyezettséget, sem mint a szó elsődleges fogalmi velejáróját tekintve nem tudja mi az, hogy szegény. Nem akartam hinni a fülemnek, hogy ilyen létezik. Sőt, már Móriczot is azért unja, mert a szegénységről ír.

Azt még értettem volna, hogy újdonság neki Márai, és mondjuk, nem tud ráhangolódni. Kiderült azonban, hogy a szegénység nem ismerős a gyereknek. Ezzel kapcsolatban van egy nagy elméletem (egy új Marxot látsz magad előtt): buta ember pedig ne lakhassék jól, mert ha éhes, akkor gondolkodni kényszerül, a kurva anyjába. Legyen rongyos, ne legyen kifizetve a lakbére, és akkor kínjában elkezdi járatni az agyát. Tudniillik ez a buta ellátottság, illetve az ellátottságnak ez a szintje butít. Nem akarok hülye tanoknak a hirdetője lenni, de kínomban már nem tudok mit mondani.

– Sok igazság van ebben. Köztudott, hogy a világ legbutább embere az amerikai.

– Így van! Fiatal ország, kétszáz éves, és már elhülyült, már dekadens. De ők legalább jól érzik magukat abban a jólétben, ami már repülőgépes jólét. A mi viszonylagos jobblétünk ’56 után keletkezett. Az előző 8–10 év borzasztó kemény volt. Aztán 25 év elég lett ahhoz, hogy az emberek megszokják a jólétet. Körülbelül a te diákkorodra esik, úgy hatvantól, tehát 25 éve, egy negyedszázada kezdtek házak épülni az országban. Jó két évtized alatt lett az, amit ma ismerünk, és ami most egy kicsit romlani fog. Ez a 25 év elég volt a komplett elhülyüléshez. Nézd meg, a nemzedékek generációról generációra butábbak lettek. Ennek valamilyen társadalmi, társadalompolitikai oka kell legyen. Nem vagyok hivatott néven nevezni, hogy mi, mert nem vagyok kutató. De nagyon látványos.

Gondolj bele, egy olyan tehetséges gyerek, mint Kiss Ottó, szinte magából kikelve kikéri magának, hogy neki a szegénység nem ismert. Nincs benne részvét a szegények iránt, mert nem ismeri a kategóriát, s hogy sajnálni kell valakit azért, mert szegény. Nem kell feltétlenül szeretni őt, mert a szegény emberről kiderült – egyszer meg is írtam –, ha meghízik, akkor pontosan olyan szemét lesz, mint a jóllakott ember volt vele szemben korábban. Vagyis a gazdája. De amikor a szegény sovány és éhes, akkor csak sajnáltam, mert ilyen voltam. Más kérdés, hogy erre tulajdonképpen nem szolgált rá.

Van egy óriási szatírám a szegény emberről. A címe: Szegény ember. Szembe találkozom a meghízott szegény emberemmel, és kiderül, hogy ő már nem azonos egykori önmagával – ő most már kövér ember.

– Ami óriási csalódást okozhatott.

– Igen, negyvenöt után ez volt az én másik nagyon nagy csalódásom. Horthyék alatt nekem ezekért a szegény emberekért dobogott a szívem. Aztán a háború után bekerültek a hatalomba a Csiszérek, a Hollósik – a nevek neked már nem mondanak semmit, gyulai prolik –, és rossz emberek lettek a pozícióban.

Jézus Mária, 47–48-ra én teljesen kiábrándultam a szegény embereimből! Maga a hatalom lenne az, ami rosszá teszi az embert? Nem tudom. Ezek nagyon rossz emberek lettek. Ugyanis a hatalom, ami a korábbi úri osztály zömének természetes volt, az rájuk az újdonság erejével hatott. Az úri osztály tagjainak már a dédapja is hatalmon volt, ezért beteltek vele. Ők inkább már tékozoltak, nem harácsoltak. Ilyenformán az én időmben az Árpád utcaiak lényegében már tékozlók, elszegényedett egykori urak voltak.

– Gyulán az Árpád utcán laktak az urak?

– Mi, kékmacskások{2} Árpád utcának neveztünk mindent, ami a megye, ami… Az Árpád utca nekünk szimbólum volt. Tehát nem feltétlenül az Árpád utcát értettük alatta, inkább az úri utcákat. Az Árpád utcát és az abba benyúló utcákat: a Kálvin utca elejét és a többit. Az Árpád utcával fémjeleztük a gyulai úriságot. Amiben volt szép, és amiben volt ronda.

Mint mondtam, az úri osztály már leszegényedett, vagyon nélküli volt. Pláne a dzsentri rétege, amelynek földjét az ősök eltékozolták. Már a nagytata elb…ta a földet, a dzsentri unoka pedig bekerült a vármegyéhez tisztviselőnek. Abban a pozícióban kellett még egy kis flancot vinni, ezért a házat megterhelték banki hitellel. Valamennyien el voltak adósodva. A Horthy-időkben mi ezt hívtuk cifra nyomorúságnak. Lehet, hogy Ferenc Jóska idejében ez másként nézett ki, de a Horthy-korszakban a mi középosztályunk tulajdonképpen – ki lehet mondani – már nem volt igazi középosztály. A fizetések sem voltak igazán jók, a polgármesteré igen, de a középrétegű tisztviselőké nem. Ugyanakkor rangkórságban szenvedtek, szakácsnőt, cselédlányt tartottak, vacsoravendégeket hívtak…

– …fogadásokat adtak.

– Igen, miközben állandó adósságban éltek, örökös gondok közepette. Ennek ellenére persze jobban álltak, mint a Galbács-kerti prolik, de nem annyival jobban. Móricz Zsigmond írja valamelyik társadalmi regényében, hogy a miniszteri osztályfőtanácsosék vendégségbe mennek. Éjszaka jönnek haza őnagyságával, aki lefekszik a hálószobában, a főtanácsos úr pedig a konyhába megy, kiveszi a lerniből a tepsit, amiben három nappal azelőtt hús sült. A főtanácsos úr hajnalban bicskaheggyel lekaparja a zsírt, kenyeret szel, és – mint egy kubikos – zsíros kenyeret eszik. Közben azon töri a fejét, hogyan tudja majd visszahívni a vendéglátókat. Mert vissza kell őket hívni. Ezen spekulál. Móricz Zsigmond persze ironizál.

– Erre az epizódra nem emlékszem, de hasonlóról ír Móricz a Rokonokban. A Zsarátnok város főügyészévé megválasztott Kopjáss István felesége, Lina a főügyészavató vacsorán végig attól retteg, hogy egyszer vissza kell adni a vizitet, meg kell hívni a társaságot magukhoz. Miközben se helyük, se pénzük rá.

– Gyulán teljesen ismeretlenek voltak a sima polgár, a bankfiúk, meg a bányaalkalmazottak. Itt a bérből élő tisztviselők és a dzsentri ükapától véletlenül megmaradt 20–30–50 hold földből élők – mert az a föld is ki volt adva felesbe – jelentették a polgárságot.

– Hány gróf volt Gyulán?

– Gyulán csak az Almásyak voltak grófok. Az én időmben még az öregúr, sőt még az öregasszony is élt. Ja, Váriban lakott Pongrácz gróf, de ő szegény volt.

– Viszont ez a Pongrácz Jenő, Gömbös Gyula miniszterelnök harctéri barátja 1931-ben országgyűlési képviselő lett.

– Az Almásyak is szegények voltak, kevés hitbizománnyal rendelkeztek. Tulajdonképpen nem túl régi, Ferenc Jóskás grófok voltak. Igazi hazájuk a kétegyházi kúria, az ősi birtok. Négy öreglány volt, az egyik Pongráczné lett, annál született egy filmsztár küllemű, gyönyörű unoka. Az Almásyak a gyulai kastélyt a Wenckheimektől vették.

– Inkább örökölték. A gyulai tiszti fegyverletétel idején, 1849-ben még a Wenckheimek lakták. Négy évtizeddel később, 1888-ban lett Almásy-kastély. Ekkor örökölte Wenckheim József unokája, gróf Almásy Dénes ifjú hitvesével, Károlyi Ella grófnővel.

– Valóban, eredetileg ez nem Almásy-kastély volt, ez csak Almásy-kastély lett, hitbizomány formájában.

Amikor a népi írók már nagyon piszkálták az arisztokráciát, állítólag Almásy Alajos, a legidősebb fiú megjegyezte – vagy igaz vagy nem –: „Nincs mit kiabálni ránk, hiszen rokonok vagyunk: mi csináljuk a béreseinket, a béreseink meg csinálnak minket”. A szóbeszéd szerint megesett, hogy a daliás parádés kocsis kúrta a grófkisasszonyt. Állítólag volt ilyen. A fordítottja – hogy a kis cselédet kúrta a gróf – biztosan megtörtént. Ez nem kérdéses, de az előbbit sem tartom elképzelhetetlennek. Miért ne? Ugyanakkor ki merem jelenteni – nem hallomásból, hanem praxisból –, hogy nem az uraság volt a legrosszabb. A mi vidékünkön – a falunkat értem a mi vidékünk alatt –, nem volt nagybirtok.

– A Trianonban Romániához csatolt Simonyifalván.{3}

– Igen, telepes falu volt kis földekkel, és nagyon ügyes emberekkel. Mindenki jól élt a kevés földjén, tíz holddal már olyan jól, hogy nem igaz. Minden faluban volt uraság, és mindegyik uraságot ismertem. A náluk szolgáló urasági cseléd hasonlíthatatlanul jobban élt, mint a Galbács-kerti napszámos. Hasonlíthatatlanul jobban. Az biztonságban, ez pedig örökös bizonytalanságban.

Jaj, mondok egy nagyon jót! Vagy 15 éve Keresztury Dezsővel, Sinkovits Imrével és Gombos Katival{4} Geszten jártunk. Akkor rendezte be Dezső az Arany-emlékházat,{5} azt a kis kunyhót. Nem tudom, a falu párttitkára volt az illető vagy tanácselnöke, de amikor mindent megmutattak, külön vonultunk. Kiderült, hogy ifjan szobainas volt a Tiszáknál. Mondom neki: meséljen egy kicsit. Nagyon szellemes volt a pali. Tudtam, hogyan folyt az uradalmi cselédek élete, de eljátszottam a hülyét. Tudniillik évre pontosan ismertem, mi járt a cselédeknek. Szinte mindenütt ugyanaz: a 24 kiló szalonnán, a 12 mázsa búzán át a kocatartásig, a tehéntartásig, a 20 kiló sóig és az 50 liter petróleumig mindent tudtam. A pasas ugyanazt mondta, amit én is tudtam. Akkor jött az én híres mondatom: „Ugye nagyon hajszolták magukat, és a munkairam pokoli volt?” Rám néz, és azt mondja: „Látott az úr már ökröt eke elé fogva?” „Láttam!” – válaszoltam. Erre, tudod mit felelt? „Na, olyan volt az iram. Az ökör rendkívül lassú járású.” Ez volt a válasza. Ilyen gúnyos. Nem tudta, hova tegyen, nem tudta, hogy én már rég játszom vele. Olyan iramban dolgoztak, amilyet az ökörrel lehet diktálni. El tudom képzelni.

– Honnan ismerted ilyen jól a geszti múltat?

– Sok gesztivel beszélgettem. Négy éve jártam kinn Görgényi Nöcével.{6} Összebarátkoztunk egy buszsofőrrel, geszti parasztgyerek volt, meghívott magához, sőt összehozott bennünket egy 84 éves emberrel, Sújtó Sándorral is. Így kerültünk Gesztre. Nagyon jól éreztem ott magam, az én fajtám volt, mintha a szülőfalum népe lett volna. Azt mondja utána nekem Nöce: „Imre bácsi! Ilyennek még soha nem láttalak!” Mondom neki: „Itt az én anyanyelvemet beszélik, b…d meg! A városi álértelmiségiekkel nem tudok ilyen jót beszélgetni, mint ezzel a 84 éves Sújtó Sándorral. Ha úgy hívnak valakit, hogy Sújtó Sándor, az gyönyörű. Olyan, mintha az öregapám lenne. Vele tudok beszélgetni”.

Ilyen emberek között éltem falun. És, kérlek szépen, gondold el, egy rossz szót nem voltak hajlandók a Tiszákról ejteni. Egy rossz szót, és véletlenül sem mulasztották el a „gróf úr” titulust.

Itthon volt Kanadából Jolán grófnő. Minden család elvárta, hogy ha másfél percre is, de menjen be hozzájuk, és ez alól a tanácselnök és a párttitkár sem volt kivétel.

{1} Kiss Ottó (1963–) Gyulán élő író, költő.

{2} Kék Macska – kávéház Gyulán. Simonyi Imre a rendszeresen itt találkozó baráti társaságát nevezte kékmacskásoknak.

{3} Simonyifalva – Simonyi Imre szülőfaluja.

{4} Gombos Katalin (1929–) színművész, érdemes művész. Sinkovits Imre (1928–2001) színművész, Kossuth-díjas, a Nemzet Színésze. Keresztury Dezső (1904–1996) irodalomtörténész, író, költő, akadémikus.

{5} A Tisza-kastély parkjában álló nyári lakban lakott Arany János, amikor 1851-ben Tisza Domokos házitanítójaként Geszten élt. Az épület ma emlékház.

{6} Görgényi Ernő (1949–) pártfogó felügyelő, Görgényi Ferenc (1942–1978) gyulai születésű filozófus (1972-től az MTA Filozófiai Intézetének ügyvezető igazgatója) öccse. Valójában hárman utaztak Gesztre Görgényi Ernő Trabantján. Az említettek mellett dr. Szabó János, Görgényi apósa, aki rendkívüli helytörténeti ismeretanyagával a segítségükre volt.